Priusz
PriuszKérem, ezek itt családi iratok. Gyerekkoromban otthon, az „ómárium” „főső” fiókjában volt egy jókora fémdoboz. A tetejére színes páva volt föstve. Nem tudom, eredetileg mire szolgált, de amióta az eszemet tudom, fontos családi iratokat tartottak benne a szüleim. Száz évre visszamenőleg. Dédapám földvásárlási papírjai, pálinkafőzési engedélye 1885-ből, móringlevél ugyanabból az időből, örökösödési végzések, anyakönyvi kivonatok, az éppen aktuális adóívek, egyebek. Az a doboz őrizte évekig ezeket a papírokat is. Aztán átköltöztek az én fiókomba. Néha már úgy nézek rájuk, mintha egy idegen emberéi volnának, mintha másnak a titkaiban turkálnék. Máskor meg mintha a villám csapna belém, vágom vissza őket a fiókba. A kulcsot is ráfordítom. Összetépném, megtaposnám valamennyit. Tényállás, ahogy egy negyvenhat éves parasztember, az apám szavai nyomán 1955. augusztus 25-én a kaposvári ügyvédi irodában fölvették. Levél, hogy ugrott a főiskola. Levelek ügyvédtől, bíróságtól, büntetés-végrehajtási irodától, téeszcsétől, tanácstól. Vélemény az iskola volt tanulójáról. Szabadlábra helyezési igazolványom. A rendőri felügyelet dátumai, pecsétjei, aláírásai. Aláírásgyűjtő ív, aláírásokkal, 1956 márciusából. Erkölcsi bizonyítvány, amely „erkölcstelenségemet” bizonyítja, 1958-ból. „Mentesítés” a büntetőjogi következmények alól, 1962-ből. Versek tizenkilenc éves koromból… Házkutatási jegyzőkönyv…
BELÜGYMINISZTÉRIUM
Házkutatási jegyzőkönyv
Felvéve Vése község. (város) 1955 augusztus 19. (dátum) a Belügyminisztérium . . . számú . . . . . . -án kelt rendelete alapján Papp Ferenc áv. alhdgy. . . . belügyminisztériumi beosztott és Sipos Sándor áv. alhdgy . . . . . . Hat. tanúk: Kincses József és Bertók Gyula . . . . tanúk jelenlétében foganatosított házkutatás és személyi motozás alkalmával. A házkutatás foganatosítva (Bertók István) Bertók László . (név) Vése Rákóczi út 44 szám alatt . . . szám alatti lakásán. A házkutatás kezdete: 1955. augusztus 19 9 óra – perc. A házkutatás befejezve: 1955. augusztus 19 11 óra 45. perc. A házkutatás alkalmával lefoglalt tárgyak jegyzéke. 1.) . . 1 csomag levél. 2.) . . 8 drb. füzet. 3.) . . 1 drb 5 részes röpcédula.
Kérem, én nem voltam író. Az írók mind ismert, komoly, felnőtt emberek, s többségükben, legalábbis azok, akik az újságokban megjelentek, a kommunista párt tagjai voltak. Én csak mindenféle versikéket irkáltam már 11-12 éves koromtól kezdve, és a családban, a rokonság körében meg az iskolában arattam velük sikereket. Másodikos gimnazistaként, 1952 februárjában megalakítottuk az Arany János Irodalmi Kört, és „folyóiratot” „adtunk ki” Csurgón, de hát az sem jutott túl az iskola falain. Magunk gépeltük, Vadvirágok volt a címe, három száma jelent meg, ártatlan írásokkal volt tele. Kérem, nekem harmadikos koromban, 1953 tavaszán jelentek meg nyomtatásban először verseim Szántó Tibor pécsi folyóiratában, a Dunántúlban, ahová magyartanárom, dr. Écsy Ödön István küldte el őket. Az egyiknek az volt a címe, hogy Kenyér, a másiknak meg az, hogy Csokonai él. Éppen akkor halt meg Sztálin. Szántó Tibor, aki a Magyar Írók Szövetsége Pécsi Csoportjának a titkára is volt, levelet írt Csurgóra, iskolám igazgatójának:
Kedves Elvtárs!
A közeljövőben – gondolom úgy lenne jó, még az iskola idején – szeretnék Csurgóra látogatni. Amennyire a távolból lehetséges, figyelemmel kísérjük az irodalmi kör munkáját és látunk biztató, valamint óvatosságra intő jelenségeket. Csak azért előzöm meg személyes látogatásomat ezzel a levéllel, hogy külön is felhívjam Igazgató Elvtárs figyelmét Bertók Lászlóra. Őt nagyon ígéretes tehetségnek tartjuk és fejlődését mindenben szeretnénk segíteni. Kérjük, hogy esetleges észrevételeit Bertók László helyzetéről, anyagi, vagy családi gondjairól közölje velünk. Nagyon szeretnénk, ha figyelmeztetné Bertók Lászlót, hogy leveleivel, verseivel forduljon közvetlenül hozzánk, mert jelen pillanatban még a címét sem tudjuk. Szívességét előre is köszönöm.
Pécs, 1953. május 30.
Elvtársi üdvözlettel: Szántó Tibor titkár
Ennek a levélnek a másolatát a csurgói gimnázium jelenlegi igazgatója küldte el, harmincnégy évvel a megírása után, amikor a „régi iratok között” véletlenül rátaláltak. Később az eredetijét is láthattam. Hátoldalán iktatószám (662/1952–53), az érkezés dátuma (1953. VI. 1.) és az igazgató keze írásával az, hogy „Beszélni Bertókkal!”, illetve hogy „Megtörtént. 1953. VI. 4-én. – Kincses Ferenc.” Arra, hogy ülünk a padon az igazgató úrral a gimnázium előtti parkban, ma is élesen emlékszem. De semmire sem abból, amiről beszélgettünk. A Dunántúlban megjelent Kenyér című versem kéziratát is láttam nemrég a Somogy Megyei Bíróság irattárában. Azon is jelek. Fent zöld tintával egy 15-ös szám, s ceruzával bekeretezve a vers eme sorai:
A jelek valamelyik ávóstól származnak. A 15-ös a bűnjel sorszáma, a szöveg a bűn. Aki akkoriban olvasta a versikét, tudta, hogy a padlást lesöprő, a gabonát (a „kenyeret”) könyörtelenül begyűjtő fogdmegekről és kommunista gazdáikról van szó. Vajon erre, vagy valamelyik diáktársamnak a talán még ennél is „vakmerőbb” soraira gondolt Szántó Tibor, amikor levelében „óvatosságra intő jelenségeket” emleget? Magyartanárunk tizenkét verset küldött el Pécsre, hat diákjának két-két „művét”, belőlük választották ki közlésre az enyéimet. De hát én Szántó Tiborral sohasem találkoztam. Persze, olvastam az Irodalmi Újságot, a Csillagot meg mindent, ami a kezembe került, s leginkább Csoóri Sándor szomorú-szókimondó falusi versei meg Benjámin László önkritikus elszántsága tetszettek. Az iskolában azt tanultuk, hogy a költők mindig a nép vezérei, prófétái, fájdalmainak kidalolói voltak, s akkor írták a legszebb, a legjobb, a legfontosabb műveiket, „amikor az egyéni és a társadalmi fájdalom egybeesett bennük”. Költő akartam lenni, mi mind a hatan költők akartunk lenni. Sokszor azt hittük, hogy már azok is vagyunk. Kérem, mi ott Csurgón a környékbeli parasztok meg a szétvert és még mindig ütött falusi középosztály: papok, tanítók, kiskereskedők, kisiparosok, vasutasok, hivatalnokok gyerekei voltunk. Háborús gyerekek, hadiárvák. Közhely, hogy félelemben, megaláztatásban, nélkülözésben s ugyanakkor reménykedésben telt el a gyerekkorunk. Kilenc-tíz évesek voltunk, amikor vége lett a háborúnak, tizenkét-tizenhárom évesek, amikor apánk hazajött a hadifogságból. Ha hazajött. Ez már a híres-nevezetes demokrácia, a koalíció időszaka. Bevallom, nemigen emlékszem ezekre az évekre. A háborúra, annak is a végére, sokkal jobban. Arra például, hogy bejöttek az oroszok, de előtte egy órával a ratáikról ledobált gyújtóbombákkal fölgyújtották a falu összes zsúpos pajtáját, istállóját. Hogy miközben az utcai kerítésnél fehér zsebkendővel integettünk nekik, az istállóból kivezették és elvitték a két lovunkat. Arra, hogy mennyi vacakot meg vacaknak hitt patront, lőszert, törött tusú puskát, gránátot, miegyebet szedtünk össze az utcán, a kertekben vagy a „Bugyásban”, amikor 1945 nyarán a bolgárok elhagyták a táborukat. Arra, hogy kis híján a kezemben robbant föl valami. Szerencsém, hogy Lajos, a barátom idejében ordított rám, és elhajítottam, és hasra vágódtunk, és csak akkor robbant, amikor földet ért. Hogy B. Ernőnek az egyik szemét vitte ki, H. Jancsinak az ujjait vágta le a gránát játszadozás közben. Meg arra, hogy ugyanazon a kora nyáron egy hónapos iskolába járásért kaptam meg a harmadik osztályos bizonyítványomat, s azt is csak azért, mert a katolikus tanító már hazajött a háborúból, és a második osztálytól kezdve a falu összes gyerekét, az evangélikusokat is, összeszedte-odavette a kis katolikus iskolába, hogy ne vesszen el egy évünk. Itt látom a szemem előtt, hogy hogyan törölgeti édesanyám a lószerszámot, amit a németek ott hagytak, az oroszok elől meg elásott. Itt a két kisborjút, amit aztán valahogy venni tudtunk, s addig pátyolgattunk, etetgettünk, amíg jármot nem tehettünk a nyakukba. Elkészült közben az új kocsi is, a helyett, amit a németek vittek el. Kérem, amikor én 1950 őszén csurgói kollégista lettem, ott voltak még azok a végzős diákok, akik a NÉKOSZ emlőin nevelkedtek, közöttük azok is, akik igazán hitték, hogy „holnapra megforgatjuk az egész világot”. Kötelezően és nagyon keményen ők tanítottak bennünket a hazai és a nemzetközi „munkásmozgalmi dalokra”. Ők vezényelték az éneket és az egyszerre lépést akkor is, amikor reggelenként tömött sorokban a kollégiumból a gimnáziumba meneteltünk, vagy – igazgatói parancsra – este tizenegykor végigmasíroztunk a csurgói főutcán, s ötven méterenként meg-megállva Jugoszlávia felé fordultunk, s azt ordítoztuk, hogy „Vesszen Tito!” Tito akkor „láncos kutya” volt, a határ nyolc kilométerre, s 1952-ben gyors ütemben megkezdték a déli határ mentén a legkorszerűbb lövészárokrendszer, a föld alatti fedezékek, lőszerraktárak, vasbeton géppuskaállások és tankcsapdák építését. Állítólag órákon múlt csak, hogy nem tört ki a harmadik világháború. Kérem, én nem akartam megdönteni a rendszert. Fogalmam sem volt, hogyan kell elkezdeni az ilyesmit. Én csak torkig voltam már a hazugságokkal, az igazságtalanságokkal, az elkeseredéssel, csak nem volt mit enni, csak nem lehetett már élni. Én csak éppen leérettségiztem, és szerettem volna tovább tanulni. Nem azért, mert mindenki futott a föld elől, menekült a faluból, hanem mert már tíz évvel azelőtt eldöntötték a szüleim, hogy taníttatnak. Mert a kilenc-tíz hold föld már két gyereknek is kevés lett volna, mert aztán megszületett a kisebbik öcsém is, mert jól tanultam, és a tanító meg a pap is rábeszélte őket. Az Eötvös Loránd Tudományegyetem magyar–könyvtár szakára jelentkeztem. Azért oda, mert valamelyik tanárom felvilágosított, hogy a versírásból nem lehet megélni, s ha már úgyis dolgoznom kell, a könyvtárban legalább könyvek, folyóiratok közelében leszek. Csak olvasok meg írok majd, ábrándoztam. A felvételi bizottság egyik fiatal tagja kijött utánam a folyosóra azzal, hogy a választott szakon kevés a hely, nem kérem-e át magamat magyar–történelemre, ahol többet vesznek fel, nagyobbak az esélyeim. Nem, nem, én könyvtáros akarok lenni. Azt nem mondta, én meg nem tudtam, hogy csak bejutni kell, utána akár szakot is változtathatok. De talán azt is hiába mondta volna. Magabiztos voltam és tájékozatlan, buta és kiszolgáltatott. A ballagáskor édesanyám megkérdezte az igazgatómat: „Aztán fölveszik-e a fiamat az egyetemre?” „Hát kit vennének fel, ha a Bertókot nem?” – válaszolta. Július 22-én jött meg az értesítés:
EÖTVÖS LÓRÁND TUDOMÁNYEGYETEM NYELV- ÉS IRODALOMTUDOMÁNYI KAR
Kedves Elvtárs!
Értesítem, hogy az egyetemi felvételi vizsgán megfelelt, de a választott karra férőhely hiányában felvenni nem tudom. Jelentkezésre csak az alábbi karon van még lehetőség: Eger Pedagógiai Főiskola, magyar Szeged vagy Debrecen Bölcsészkar, magyar orosz Bpesti Jog vagy Agrár egyetem Mosonmagyaróvár vagy Keszthely, mezőgazd Akadémia Amennyiben a felsorolt karok valamelyikére jelentkezni kíván, a mellékelt 4/h sz. lapot pontosan kitöltve express levélként hozzám küldje meg. Egyben közölje a mellékelt 4/c. sz. űrlapon az újonnan választott kar tanulmányi osztályával jelentkezését. A jelentkezés végső határideje július 20.
Budapest, 1954. július 19.
Bóka László s.k. dékán
Az egri főiskolára mentem el az újabb felvételire. Lógó orral már, de reménykedve még. Aztán megjött a levél onnan is, hogy megfeleltem, de férőhely hiányában felvenni nem tudnak. Csak ekkor döbbentem rá, hogy a kitűnő bizonyítvány, meg a jeles érettségi, meg a „középparaszti” származás, meg a költői ambíció önmagában nem elég ahhoz, hogy tovább tanulhassak. Hol vétettem el? Talán már tanácsot is adott valaki (papék? tanítóék?), nem tudom, de akkor írtam meg életemben az első protekciót kérő levelet, Pécsre, a Dunántúl szerkesztőségébe. A Pécsi Írócsoport nevében Galsai Pongrác azonnal megkereste a Pécsi Pedagógiai Főiskolát, ahol megígérték, hogy augusztus 30-ára behívnak pótfelvételizni a „magyar–orosz szakcsoportra”. De már augusztus 25-én megérkezett tőlük a levél, hogy pótfelvételit mégsem tarthatnak, „vizsgára ne jöjjön be”. Akkor az Oktatási Minisztériumba föllebbeztem, de nekik már könnyű dolguk volt: „Elkezdődött közben a tanév.” S még augusztus 25-én megírtam az Átok című versemet, s el is küldtem a barátaimnak, akikkel leveleztem. A vádirat szerint kettőnek. Két volt osztálytársamnak. A verset a végtelen keserűség és az indulat feszíti, alig emelkedik a föld fölé. Talán éppen ezért ijedtek meg tőle, akik már mindentől rettegtek.
ÁTOK
Kérem, attól, hogy 1953 júliusában Nagy Imre miniszterelnök lett, s meghirdette az „új szakasz” programját és az amnesztiát, vagy attól, hogy 1954 júliusában szabadon engedték az „ártatlanul elítélt kommunistákat”, Csurgón meg Vésén szinte semmi sem változott. Amikor 1953 tavaszán mellhártyagyulladással otthon feküdtem, a szomszédok, a rokonok meg az ismerősök egy-két tojással, tányér liszttel jöttek látogatóba, hogy édesanyám tudjon mit adni a betegének. Ha valami úton-módon pénz állt a házhoz, napszámból, faeladásból, nagyobb része arra ment el, hogy fél disznót, baromfit, tojást, egyebet vett rajta édesapám, amit aztán elvitt a beszolgáltatásba. „Mit dobolt a kisbíró?” – kérdeztük hároméves Pista öcsémet. „Betojást” – válaszolta, amivel még valami derűt is fakasztott, pedig arról volt szó, hogy a kisbíró már megint teleordította az utcát, hogy kinek mennyi baromfi, tojás, hús meg egyéb beszolgáltatási hátraléka van, amit tüstént, végrehajtás terhe mellett adjon be, fizessen be, törlesszen. Aztán persze jöttek a végrehajtók is. A hattagú család életben tartóját, egyetlen tehenünket kivezették már az istállóból, s nem édesanyánk sírása, kiabálása, hanem az mentette meg, hogy Pista öcsém is ott ordított anyánkkal együtt, s valaki megsajnálta, s főként az, hogy édesapánk átszaladt Gyula bátyámékhoz, akik tudtak adni valamelyes kölcsönt, amivel a végrehajtók pillanatnyilag megelégedtek. 1954 őszén, amikor „az MDP KV ülésén Nagy Imre jelentős győzelmet arat”, a padlásunkat ugyanúgy lesöprik, mint azelőtt. Én nem olvastam a Szabad Nép 1954. november 21-i számában Darvas József cikkét „A túllicitálásról”, amelyben „támadást indít az írók és újságírók reformmozgalma ellen”, de öt nappal előbb, amikor elvitték minden gabonánkat, azt is, amit Viktor öcsém meg én kerestünk a nyáron a cséplőgépnél, megírtam a Csendélet című versemet. Itt van előttem egy kék fedelű iskolai füzet, amely a 17. számú bűnjel volt a tárgyalásomon, s amelyet valaki, egy fiatal bíró, 1985-ben visszajuttatott hozzám. Benne naplószerű feljegyzéseim, verseim:
1954. nov. 11.: Megtanultam Csoóri Október szaka szép idő című versét. Tetszik. Igaz vers. Az októberi Csillag részletes kritikája szerint újabban baj van Kónyával… Füst Milántól is olvashattam egy elbeszélést vagy minek nevezzem… Jól rajzolja a bőbeszédű asszonyt. 1954. nov. 13.: „Nem tudok jól termelni, mert nincs trágyám. Nincs trágyám, mert kevés az állatom… Így több búzát termelni nem lehet!” – jön rá a Béke és Szabadság. 1954. nov. 18.: Tegnapelőtt elvitték minden gabonánkat és kukoricánkat. Becsaptak. Keresetemet, meg Viktorét tulajdonították el.
CSENDÉLET
1954. nov. 18.: Ma szántottuk be a pap szőlejét. L. azt mondja: ma nincs egy magyar írónk se. Ezek mind kis csenevészek, akiknek azelőtt vidéki lapokban vagy itt-ott megjelent egy-egy írásuk, vagy pedig árulók. Neki: Arany J. a legnagyobb magyar költő. Ady senki. (Nem normális.) Juhász Gyula szerencsétlen alak. Gyónit, Babitsot, Kosztolányit tartja a XX. sz. legnagyobb költőinek. Jókai, Mikszáth, Gárdonyi, v. Somogyvári, Tolsztoj, Dickens, Dumas az írói. (Harsányi Zsolt, Gulácsy Irén)… Sokban nem értek vele egyet. 1955. febr. 1.: 1955. január 30-án megalakítottuk Nagyatádon az „Ady Endre Irodalmi Kört”. Zsovár, Weisz, Horváth és én. Kötetet akarunk kiadni „Útkeresés” címmel. A kötet mottója Ady-idézet: „Ifjú szivekben élek, s mindig tovább…” A költségeket Zsovár szerint – az N. M. (Népművelési Minisztérium) fedezi. (?) 1955. febr. 4.: Megvettem Csoóri kötetét („Felröppen a madár”). Hogy népiessége vagy igazmondása tetszik-e, nem tudom. Néha opportunista… 1955. márc. 2.: Hogyan maradhatna független a maroknyi Magyarország éhes nagyhatalmak között? Non bene dissimiles inter foedera jungunt. (Egyenlőtlen felek nem köthetnek jó szövetséget egymással.) Hazám függetlenségét és szabadságát egyszeri kivívás után megtarthatónak vélem, ha létrehoznák a Kis Nemzetek Szövetségét (KINSZ). Tagjai lennének Európa kis népei: a Benelux államok, Dánia, Skandinávia és a Duna-völgyi népek (Ausztria, Csehszlovákia stb.). Ha ezek kötnének kölcsönös gazdasági és hadisegély-nyújtási egyezményt, számíthatnánk rá, hogy meg is tartják. Együttesen – a szövetségen belül minden nemzet önálló életet élne – olyan erőt képviselnének, ami a mindenkori európai nagyhatalmak egyenrangú társává tenné őket. 1955. márc. 10.: Rákosi ismertette az új politikát. Vissza a Nagy Imre előtti elvhez! Termelőszövetkezet! – Mindent pénzzé kell tenni, és minden pénzt a beszolgáltatásba, adóba. Ma nyűg a föld. Mindenki menekülne tőle, ha tudna.
INTÉS
Az ávós nyomozó zöld tintával a következőket írta a versek mellé, a margóra: „Elismerem, hogy a Csendélet című verset én írtam és Weisz Jenő, Zsovár József és Pál Ilonának egy példányát elküldtem”, illetve: „Elismerem, hogy az intés (!) című ellenséges szövegű verset én írtam a saját tulajdonomat képezte melynek egy példányát elküldtem Nagy Józsefnek.elolvasott.” Mindkét szöveg alatt ott az aláírásom. S ott van a külön lapon álló, s ezért a 14. számú bűnjelként lefoglalt Átok című versemre körmölt nyilatkozat után is: „Elismerem, hogy a túloldalon leírt ellenséges szövegezésű verset én írtam és a saját tulajdonomat képezi. Ezt a verset elküldtem Krénusz József és Kiss Editnek másolatba. Kaposvár 1955. augusztus 19.” Alatta ugyanazzal a tollal, volt osztálytársam keze írásával ez: „Elismerem, hogy ezen vers másodpéldányát, mely lila indigóval volt gépelve nekem Bertók László 1954 nyarán, vagy őszén postán elküldte. 1955. aug. 24. Krénusz József.” Kérem, én első munkahelyemen, a marcali postahivatalban 1955. március 27-én álltam munkába, és „hbtm”, azaz „havibéres tiszti munkaerő” lettem, ötszáz forint alapfizetéssel és kétszázötven forint munkaköri pótlékkal. Ez két nappal azután történt, hogy Budapesten megalakult a Dolgozó Ifjúság Szövetsége (DISZ) Petőfi-köre. A kettőnek persze semmi köze egymáshoz. Én örültem, hogy kilenc hónappal az érettségim és fél évvel az egyetemi-főiskolai elutasításaim után végre valami hivatalban dolgozhatok, kiröpülhettem hazulról, önálló életet kezdhettem, s készülhettem az újabb felvételire. Ezúttal alacsonyabbra állítottam a mércét, már nem az ELTE-re, hanem eleve a Pécsi Pedagógiai Főiskolára jelentkeztem, oda is a magyar–orosz szakra, ahová állítólag a legtöbb hallgatót veszik majd föl. Örültem azért is, mert 1955. április 17-én bemutatott a Somogyi Néplap. Egyszerre közölte három versemet, életrajzi vallomásomat, sőt csurgói iskola- és költőtársam, Gőbölös Sándor hozzám írt versét is. Mindezek mellett hevesen udvaroltam, írtam. Tengerdiéknél, a Dózsa György utcában, ahol havi száztíz forintért albérletben laktam, ennek fejében vasárnaponként még ennem is illett a családdal, legtöbbször kitűnő paprikáscsirkét nokedlival. Túlságosan jól kezdtek menni a dolgok. Nem tudtam, mit jelent, jelent-e valamit, hogy leváltották az Irodalmi Újság szerkesztőjét. Molnár Miklós? Hámos György? Csak most, két éve? három éve? láttam, egészen véletlenül, az Irodalmi Újság 1954. január 2-i számát, amelyben H. M. (?), aki a Dunántúl első, 1952–53. évi évfolyamát értékelte, hogy ott például Szécsi Margittal együtt engem is megdicsér. Arról sem maradt bennem semmi emlék, amikor 1955. április 14-én „az MDP KV ülésén Nagy Imrét kizárják a PB-ből és a KV-ből, és visszahívják miniszterelnöki megbizatásából”. Bár az aznapi Ludas Matyiból bemásoltam füzetembe a „Nagy emberek, nagy tévedések” című közleményt, melynek az volt a mottója, hogy „Ha nem volnának nagy tévedések, nem volnának nagy igazságok sem”, és Voltaire, Heine, Petőfi, Tolsztoj, Nietzsche, Jókai, Bernard Shaw „tévedéseit” tartalmazza. Honnan tudhattam volna, hogy fél év múlva a bíró, aki elítélt, a tárgyaláson „mentségemül” olvassa majd föl füzetemből ezeket a nagy tévedéseket. Voltaire-től azt, hogy „Ki az a Shakespeare? Részeg paraszt, semmi más!” Heinétől, hogy „Weimarban él egy öreg idióta, úgy hívják, hogy Goethe.”. Petőfitől, hogy „A világ legnagyobb költője Béranger… Goethe nem költő.” Bernard Shaw-tól, hogy „Egy nagy írót ismerek, s az – Bernard Shaw.” A Somogyi Néplapban április 17-én megjelent Magamról című vallomásom is tele napfénnyel, romantikával. S szinte hihetetlen, hogy a Lefekvés előtt című versem is, az ugyanott közölt három közül az egyik, fél év múlva bűnjelként a vád tárgya lesz majd a kaposvári bíróságon.
Magamról
Szeretem az irodalmat, mint az életet. De szívesebben beszélek az irodalomról, mint az életemről, hiszen az ember húszéves korig mennyit is él? Mennyit? Csak nagy tervei, vágyai, álmai vannak, és fiatalos hite. Élményei most jönnek seregestől, és most kezd az élményein igazán elgondolkozni. Szeretem a dolgos embereket. Szeretem szűkebb hazám küzdő magyarjait. Gondjaikat magaménak érzem, örömükben osztozom. Szeretem a munkát és az ifjúságot. Jó barangolni a fiatalság rózsakertjében, győzedelmeskedni a száraz tüskék okozta fájdalmakon. Szüleim parasztok. Vésén születtem. Az általános iskolát ott végeztem. Majd a csurgói gimnáziumba kerültem. Tavaly érettségiztem. Jelenleg a marcali postán dolgozom. Szeretnék egyetemre vagy főiskolára kerülni, olyan szakra, amely szoros kapcsolatban van az irodalommal. Sokat akarok írni és olvasni. Kedves magyar íróim: Petőfi, Ady, József A., Mikszáth, Móricz. A ma élők közül: Illyés Gyula, Csoóri Sándor, Veres Péter. Verseim először 1953-ban jelentek meg, a Dunántúlban. Ötödikes elemista koromban írtam az elsőt, azóta sok rossz és kevés jó verset írtam. Mik a terveim? Nagyon sok van – amennyi egy húszéves emberbe belefér. Dolgozni, tanulni akarok, és nem utolsósorban írni, jó és igaz verseket írni.
LEFEKVÉS ELŐTT
Kérem, engem ezen a nyáron, az érettségi utáni évben fölvettek a pécsi főiskolára. A „Hivatalból portóköteles” értesítést egy nappal a keltezési dátuma előtt föladták, július 20-án kaptam meg:
Kedves Elvtárs!
Értesítem, hogy a felvételi vizsga eredményeként a Pécsi Állami Pedagógiai Főiskola magyar–orosz szakára felvételt nyert. A főiskolán való tanulás komoly feladat. Ennek csak akkor tud eleget tenni, ha kitartó munkával folytatja tanulmányait. Közlöm, hogy havonta 520 Ft. ösztöndíjjuttatásban részesítem. Ugyancsak lehetővé tettem diákotthoni elhelyezését, főiskolai diákétkezőn való ellátását. A diákotthonban havonta 50,- Ft-ért biztosítva van lakása, fűtéssel, világítással és mosással. A diákétkezőt (ahol napi háromszori étkezést biztosítunk) havi 237,- Ft-ért veheti igénybe. Az első félévre Az első tanítási nap szeptember hó 1-én lesz. Ezért augusztus 31-én 8 órakor jelenjék meg főiskolánkon a Marxizmus–Leninizmus nagyelőadóban. Itt megkapja csoportbeosztását, a szükséges nyomtatványokat, tanrendjét, és itt fog felvilágosítást nyerni esetleges problémáira vonatkozólag. Ha a fenti időpontban elháríthatatlan akadály miatt nem tud megjelenni, távolmaradásának igazolását legkésőbb szeptember hó 3-ig juttassa el a főiskola tanulmányi osztályára. Amennyiben nem jelentkezik, felvételét hatálytalannak tekintem. Két db 6x9-es, és két kisebb méretű fényképet hozzon magával.
Pécs, 1955. július hó 20-án.
dr. Szántó Károly főisk. igazgató
Majdnem annyi ösztöndíjjal vártak, amennyi pénzt a marcali postán kerestem. Fölmondtam, és 1955. augusztus 16-án hazaköltöztem Vésére, a szüleimhez, hogy egy kicsit otthon legyek, s készülődhessek a főiskolára. Az aratás utáni idő ez, édesapám szinte mindennap gabonát hordott valakinek, Viktor öcsém a cséplőgépnél dolgozott. Ötéves Pista öcsém, hetvenhárom éves beteg nagyanyám, anyám és én voltunk otthon. A ház körül tettem-vettem, fát vágtam, hordtam be, enni adtam az állatoknak, verseket írogattam. Komoly munkára nem fogtak be. Így eshetett meg, hogy amikor 1955. augusztus 19-én délelőtt kilenc órakor két ávós alhadnagy „csak úgy” civilben beállított a verandára, ott álltam a pitvarban, s amikor kiderült, hogy miért jöttek, s hogy a házkutatáshoz kerített két tanú is ott van már a hátuk mögött (a kisbíró és unokabátyám a harmadik szomszédból), én engedtem be őket. Sokszor eszembe jutott azóta, hogy mennyire meglepődtem s megijedtem, hogy szóhoz sem jutottam. Pedig ahogy a filmekben látni s az igazi ellenállóktól hallani, ilyenkor a házkutatási parancsot kell elkérni. Két ujj közé fogni, nézegetni, vizsgálgatni, aztán valami szemtelent mondani a zsaruknak, s felszólítani őket, hogy igazolják magukat. Milyen szép és nagy dolog az ilyesmi, ha mással történik. S milyen szép lett volna, ha – mert nincs náluk a házkutatási parancs – megszégyenülve és fenyegetőzve visszaültek volna az autójukba, hogy hát akkor jönnek majd holnap. Harmincöt évvel később, amikor betekinthettem a bírósági dossziémba, kiderült, hogy egy demokratikus országban sikerrel tiltakozhattam volna. A házkutatási parancs dátuma ugyanis 1955. augusztus 23. Négy nappal később kelt, mint ahogy házat kutattak s letartóztattak. Valószínű, ezért nincs benne a házkutatási jegyzőkönyvben a házkutatást elrendelő B. M.-rendelet száma és kelte. Valami miatt sietniük kellett? Ilyen apróságra egyébként sem adtak? Ki félt jobban? Ők? Én?
04129. sz. Előzetes letartóztatási parancs előzetes letartóztatás és házkutatás foganatosítására
Utasítom Borbély Imre fhdgy elvtársat Bertók László Vése, Rákóczi u. 44. sz. alatti lakós előzetes letartóztatására és a fenti cím alatti lakásán a házkutatás megtartására. Kaposvár, 1955. aug. 23.
Hidas Mihály Belügyminisztérium Megyei Főosztályvezető
Édesanyám Pista öcsémet szalasztotta el a géphez Viktorért, ő apánk után futott a mezőre, ezek meg ott elkezdtek összeforgatni mindent. Leveleimet, füzeteimet, könyveimet, mindent átlapoztak, olvasgattak, a szoba közepére két csomóba dobáltak. Közben alig kérdeztek valamit. Talán az elvitt sok levél miatt gondolták anyámék később, hogy bennük lehet a bűnöm, mert ugye, a versek „nem komoly dolgok”, azokra nem is gyanakodtak. Amikor déltájt végeztek, összepakoltak, és rám mutatva azt mondták, „maga velünk jön”, már édesapám is otthon volt. Akkor ő beállt az ajtóba, a két kezét az ajtószárfának feszítette, és elkiáltotta magát: „Laci, nem mész el!” Erre valamelyik ávós elővette a zsebéből a bilincset, és megzörgette: „Azt akarja, hogy megbilincseljük?!” Anyám ekkor összeesett, s apám, aki életében addig közelről bilincset talán nem is látott, s talán nem is értette, hogy mit mondanak, csak valami borzasztót érzett, lassan leengedte a kezét, és félreállt. A Pobeda orral a kapu felé ekkor már ott állt a veranda előtt, beültettek, elhúzták a függönyöket, és elindultak velem. Kérdeztem, hogy hova visznek, de nem válaszoltak. Most olvasom valahol, hogy aznap, 1955. augusztus 19-én jelent meg a Szabad Népben Rédei Jenő (?) „A dolgozó osztályok áramlása” című cikke. Hát elkapott az áramlás engem is. Magas falakkal bekerített, zárt udvarban szállítottak ki az autóból. Egy nagy szobában odatettek a szoba közepére egy széket, azt mondták, üljek le rá, és elkezdték a kihallgatásomat. Először annak a két pasasnak az egyike kérdezgetett, akik behoztak. Aztán jött valaki más. Gyakran váltogatták egymást, néha egyszerre többen is voltak benn. Az volt az érzésem, hogy aki kimegy, az is a szomszéd szobában marad, ahol nagyon sokan lehetnek, s hallanak mindent, amit mondok. Az életrajzomat mindegyiknek el kellett mondanom, de valamit mindig jobban tudtak, mint én, összetépték, és rám kiabáltak, hogy kezdjem újra. Lassan megvilágosodott, hogy Kaposváron vagyok, s a záporozó, inkább összezavarni, mint megvilágosítani próbáló kérdésekből összeállt a kép: azt akarják rám bizonyítani, hogy valami nagy összeesküvés tagja vagyok, s hogy velem együtt le van tartóztatva Zsovár Jóska, Weisz Jenő és Horváth Imre is, akikkel az Ady Endre Irodalmi Kört Nagyatádon megalakítottuk, s akikkel eszerint már évek óta, már Csurgón is döntögettük a rendszert, s hogy mocskos ellenségek vagyunk, külföldi kapcsolatokkal, s éppen most akartunk leszámolni a világkommunizmussal. Az Átok című versem még jó lovat is ad alájuk, ezekkel a sorokkal: „Mert sereg vagyunk, tízek, százak, ezrek, akiket becsaptak, mint szél a kaput…” „Miféle sereg?” „Kik vagytok a seregben!”, ordítozta még napok múlva is Borbély főhadnagy. „Hová rejtettétek a fegyvereket?!” „Fordítsd le ezt az angol levelet!” „A Zsovár nem így fordította…” Az első kihallgatás órákig tartott. Nem vertek meg. „Testileg” az a koma ment el a legtovább, aki, ahogy ott ültem, elém állt, azaz hogy az egyik lábával beállt a két lábam közé, a bal kezével megfogta az államat, s mintha pofon akarna vágni, fölemelte a fejemet és a jobb kezét. De nem ütött meg, csak fenyegetett s ordított. Zsovárt és Horváthot más-más szobákban, de valószínű, hogy ugyanakkor hallgatták ki, s jöttek-mentek az urak egyik szobából a másikba. S amit a három nappal korábban letartóztatott Weisz Jenőből már kiszedtek, s amit most belőlünk, s amit a lefoglalt papírokból kiolvastak, abból szerkesztették meg a „határozatot”:
Határozat az előzetes letartóztatásról és a házkutatásról
Kaposvár, 1955. aug. 19.
A Belügyminisztérium Somogy megyei Főosztály IV. Osztálya rendelkezik olyan anyagokkal, amelyek szerint Bertók László több társával 1952-ben létrehozott egy illegális irodalmi kört, amelynek célja volt demokráciaellenes versek szerkesztése. 1955-ben ezt az irodalmi kört felújították, azzal a céllal, hogy a fennálló társadalmi rend ellen izgassanak. Bertók több demokráciaellenes verset írt, amit másoknak elküldött… [Itt Weisz Jenő és Zsovár József vallomása következik, aztán az enyém, ekképpen:] Beismerem azt, hogy bűncselekményt követtem el, azzal, hogy rendszerellenes verseket írtam. 1952–1953-ban Csurgón tagja voltam az Arany János Irodalmi Körnek, amely illegálisan működött. 1955. január 29-én tagja lettem Nagyatádon az Ady Endre Irodalmi Körnek. Az Arany János illegális kör alapszabálya tartalmazta… ha a csoport valamelyik tagja írása miatt bajba kerül, akkor segítségére sietünk… [Idézetek következnek az Átok, a Csendélet és az Intés című verseimből.]… A házkutatás során a fenti ellenséges tartalmú szennyiratokat megtaláltuk. Ezért a fentiek értelmében határozatot hoztam Bertók László vései lakós előzetes letartóztatására, lakásán a házkutatás megtartására, ügyében az államvédelmi vizsgálat megindítására.
Van egy másik papiros is, ugyanaznapi dátummal, „Határozat bűnös tevékenység megszakítására”, amelyben Vajda János „megállapítja”, hogy „Bertók László alaposan gyanúsítható a B. H. Ö. 2. pont b. alpontjába fölvett bűntett megvalósításában”, s hogy ezért letartóztatnak. Ez alatt ott az aláírásom, s hogy „Tudomásul vettem. 1955. aug. 19.” A vallatás és a különféle írások szerkesztgetése után a fogdaparancsnok már mint egy tárgyat vett át:
Bertók László előzetes letartóztatottat átvettem: 17h 30. Kaposvár, 1955. VIII. hó 19-én.
Zsolnay Lajos alhdgy fogdaparancsnok
A fogda a pincében volt, s amikor oda levezettek, és Zsolnay úr legényei meztelenre vetkőztettek, akkor azt hittem, hogy mindjárt nagyon megvernek. De csak hosszan ácsorogtattak, hátratett kézzel, falnak fordítva. Közben a cipőm talpáról leszedték a spiccvasakat, kihúzták belőle a fűzőt. Sőt a nadrágom derekáról is leszedték a csatokat, s leltárba vették, elvették a nadrágszíjamat is. Az volt a szerencsém, hogy ez egy elég bő nadrág volt, s „magával kötve” meg tudtam csomózni a derekamon, hogy le ne csússzon. Így voltam ott benne mindvégig. S mindez, ugye, azért, hogy kárt ne tehessek magamban, fel ne kössem magam, föl ne nyiszáljam az ereimet, amíg a vendégszeretetüket élvezem. Ha jól emlékszem, már így, megfosztva gyilkos eszközeimtől, ültettek le a fényképezőgép elé, s készítették el a „sztárfotómat”. Először „elölnézetből”, majd „oldalnézetből”. Talán ezt a képet, ezt a megszeppent, hosszú hajú gyereket (?), ifjút (?) látva tudom felidézni a legpontosabban, hogy mi is történt ott és akkor. Aztán „zongoráznom” kellett, ujjlenyomatot vettek tőlem. Előbb külön-külön minden ujjamról, aztán a bal kéz, majd a jobb kéz négy ujjának „együttes nyomatát.” Legközelebb öt nap múlva, augusztus 24-én hallgattak ki, ekkor maga a vizsgálati osztály vezetője, Borbély Imre. A „Szigorúan titkos” feliratú jegyzőkönyv három sűrűn gépelt oldalból áll. Itt látom, hogy
1952-ben vagy 1953-ban Csurgón írtam meg „Nem tagadom” című versemet. Ezt azért írtam, mert bejött hozzám egy DISZ agitációs felelős, hogy másnapra írjak egy faliújság cikket… A cikket nem akartam megírni, mert nyűgnek vettem a cikkírást, megharagudtam, és megírtam a fenti verset. Ebben burkoltan azt akartam kifejezni, hogy a DISZ irányvonalát és szerepét az ifjúság nevelésében és vezetésében nem ismerem el…
Ugyanezen a napon hallgatták ki az egyik tanúmat, volt osztálytársamat, Krénusz Józsefet. Nem tudom, magától találta-e ki, vagy valakinek a tanácsára cselekedte, de mintha menteni akarna, többek között ezt mondta az „Ismertesse Bertók politikai beállítottságát” felszólításra:
– Én Bertókot különc embernek ismertem, sok esetben magával sem volt tisztában, hangulatember, politikailag szilárd állásfoglalása nincs. Irodalommal foglalkozik, van tehetsége hozzá…
Kérem, én csak három hónapot ültem. Kilencvenöt napot. Ennyit abból a nyolcból, amire elítéltek. S ugye, ezt sem 56 után, hanem 1955-ben és 1956 tavaszán. Öt hétig voltam a kaposvári ÁVH pincéjében, a legelején huszonöt napig magánzárkában. Egy két lépés széles, három lépés hosszú „összkomfortban”, ahol minden berendezés egy priccs volt egy pokróccal, amire nappal csak leülni volt szabad, s a cipőmet másnap reggelre kiverte a penész. Naponta séta, tíz perc (?), fél óra (?) a magas falakkal bekerített, 40-50 négyzetméternyi „sétálóban”, ahol azért az eget lehetett látni. Mindig egyedül. Az őr ül a lépcsőn, és néz. Néhány évvel idősebb csak nálam. Talán sajnál is. Néha meg is kérdez valamit. Egyszer azt: „Basztál már?” Ilyesmiket. „Tizedes úr.” Őt is meg a többit is így, úrnak kellett szólítani. Kérem, én beismerem, hogy ott egy kicsit begolyósodtam. Az őrök vastag futószőnyegen járkáltak a zárkák előtti folyóson, hogy ne halljuk a csizmájuk kopogását. Abból tudtam meg, hogy belestek hozzám, hogy a „cirklit” visszaejtették a „kukucskálóra”. Abból, hogy valami baj van, hogy kivágódott az „etető” – a kisajtó a nagyajtón, ahol az ennivalót adták be –, s elkezdtek ordítozni velem. Ilyenkor föl kellett pattanni a priccsről, s hátratett kézzel vigyázzba kellett állni. Aztán egyszer csak azt hallottam, hogy édesanyám ott zokog a zárkaajtó előtt. Vagy valahol fölöttem, a zárka fölötti helyiségben. És a nevemet kiabálja. Amikor nem bírtam tovább, verni kezdtem ököllel az ajtót, és ordítoztam. Fölvittek, megvizsgált valami orvos, injekciót adott, s attól kezdve gyógyszert is kaptam a csajka mellé etetéskor. Azóta van, hogy pánikba esem, ha észreveszem, hogy „figyelnek”, hogy az ablakon át esetleg belát valaki, hogy tetten érnek, bármilyen ártatlan dologban. Közben szüleim, akik nem tudták, hogy hova vittek, s azt sem, hogy miért vittek el, fűhöz-fához futottak segítségért, tanácsért. Édesapám augusztus 25-én ügyvédet fogadott:
Tényállás: felvétetett a kaposvári 1. sz. ügyvédi munkaközösségben 1955. augusztus hó 25. napján. Bertók István kisbirtokos vései lakós, akinek 9 hold földje van, házas belsősége, két lova, és egy tehene és a szükséges gazdasági felszerelése van, előadja, hogy fiát Bertók Lászlót, aki a csurgói főgimnáziumban érettségizett, augusztus hó 19-én az államvédelmi hatóság elvitte előtte ismeretlen okból. Annyit tud, hogy érettségizett volt barátaival levelezett. Azokból a levelekből az államvédelmi hatóság többet elvitt, de hogy mit tartalmaz azt megmondani nem tudja. Közli egyben, hogy fiát a pécsi egyetemen annak bölcsészeti szakára felvették most és augusztus hó végén, illetve szeptember hó elején kellene neki az egyetemen jelentkeznie, amitől való távolmaradása esetleg az egyetemi jogossultságának az elvesztésére vezet. Az őrizetbe vett fián kívül még két gyermeke van, akik közül az egyik 18 éves, otthon dolgozik a gazdaságban, a másik öt éves. Ezenkívül még a felesége van otthon, aki a háztartásban dolgozik. Megbízza a kaposvári 1. sz. ügyvédi munkaközösséget a fiának a védelmével, s ezzel kapcsolatban kéri, tudakozódjanak aziránt, hogy a fia hol van, mivel van esetleg vádolva és van-e mód a szabadlábra helyezésére különös tekintettel egyetemi hallgató voltára. A fiával kapcsolatban egyelőre csak annyit tud előadni, hogy a fia a nyolc általános iskolát Vésén kitűnő eredménnyel, a gimnázium négy osztályát Csurgón végezte jeles eredménnyel, melynek következménye lett, hogy mint bölcsészt a magyar–orosz szakra a Pécsi Tudományegyetem felvette. Tudomása nincs arról, hogy a fia bármilyen illegális cselekményt követett volna el, vagy ilyen szervnek lett volna a tagja, avagy bármilyen államellenes, vagy demokráciaellenes bűncselekmény előkészítő munkálataiban részt vett volna. A fiamat a múlt évben nem vették fel az egyetemre, otthon dolgozott és famunkát végzett, dolgozott az erdőgazdaságnál, majd ezt követőleg ez év március 15-től augusztus 15-ig a marcali postán dolgozott mint kisegítő. Részletes tényállást majd a nyomozás befejezése, az iratok áttanulmányozása után fog tudni adni, s akkor történik majd a munkaközösség részéről a díjmegállapítás is. Tudomásul veszi, hogy egyelőre az ügy intézését dr. Marton Ernő István munkaközösségi vezető fogja irányítani, s amennyiben nem politikai bűncselekménynek minősül a fiának a cselekedete, azesetben kívánságára dr. Mayer Ferenc ügyvéd kartárs fogja az ügyet képviselni. A díjazásra egyelőre 100,- Ft-ot tud lefizetni, további 200,- Ft-ot külön csekklapon fog befizetni. A tényállás másodpéldányát átvettem. K. m. ft.
A pécsi főiskoláról szeptember 3-án jött levél, hogy hol vagyok, miért nem mentem, menjek azonnal:
ÁLLAMI PEDAGÓGIAI FŐISKOLA Pécs, 1955. szept. 2. PÉCS
Bertók László Vése Rákóczi u. 44.
Kedves Elvtárs! Főiskolánk egyízben már értesítette, hogy magyar–orosz szakra 520,- Ft ösztöndíj és szoc. juttatással felvételt nyert. Közöltük azt is, hogy aug. 31-én 8 órára jelenjék meg főiskolánkon. Felszólításunk kézhezvétele után szíveskedjék azonnal bejönni, hogy a tanulás területén lemaradás ne legyen. Az első kiértesítés alapján legkésőbb 3-ig jelentkeznie kellett volna. Amennyiben legkésőbb 6-ig nem érkezik be, a főiskolás hallgatók sorából törölnünk kell. Somogyvári János (Bolla Ferenc) tan. oszt. vez.
Erre a levélre édesanyám válaszolt, esedezve, hogy tartsák fönn a helyemet, s ő kapta a hivatalos értesítést is, hogy nincs mese, oda a főiskola.
Értesítését – melyet fia távolmaradása ügyében írt – megkaptuk. Az OM. rendelete értelmében jelentkeznie kellett volna legkésőbb szeptember 6-ig. Sajnos ezen követelménynek fia nem tudott eleget tenni és így a felvételt nyertek sorából törölnünk kellett. Helyét fenntartani nem áll módunkban, hiszen fogvatartásának sem okát, sem idejét nem tudjuk. Pécs, 1955. szeptember 9.
Igazgató megbízásából: Bolla Ferenc tan. oszt. vez.
Kérem, én a bírósági dossziémban azt látom, hogy az ÁVH-n mindössze négyszer hallgattak ki. Augusztus 19-e és 24-e után már csak szeptember 19-én, s utoljára szeptember 22-én. Ekkor készítette el Bíró Gyula áv. alhdgy. a határozatot a vizsgálat befejezéséről és az összefoglaló jegyzőkönyvet a kihallgatásokról. Ekkor ismét el kellett mondanom az életrajzomat, nyilatkoznom kellett, hogy a gyanúsítást megértettem, s hogy bűnösnek érzem-é magamat. Ugyanezen a napon készült el az a „rendelvény” is, amellyel másnap a kaposvári megyei börtönbe szállítottak:
Somogymegyei Ügyészség. 1955. Bül. 0048
Rendelvény.
Népidemokratikus államrend elleni izgatás bűntette miatt 1955. augusztus 17-napján előzetes letartóztatásba helyezett Bertók László (1935. december 6. Vése községben született, anyja: Papp Zsófia, tanuló, nőtlen, pártonkívüli, középparaszt származású, büntetlen előéletű, Vése, Rákóczi út 44. sz. alatti lakos) a BM. Somogymegyei Főosztálya 1955. augusztus 17-napján letartóztatásba helyezte. Megyei ügyész az előzetes letartóztatást elrendelő határozatot 1955. Bül. 0048 sz. határozatával jóváhagyta. Parancsnok elvtárs az előzetes letartóztatást foganatosítsa. Az őrizet módja elkülönítés: Bertók László terheltet el kell különíteni, Weisz Jenő, és Horváth Imre tettes társaitól. Bertók László letartóztatása 1955. augusztus 17-napján kezdődött és 1955. október 17-napján végződik. Terhelt előállítása alkalmával kézibilincs alkalmazandó. Beszélgetéshez és levelezéshez külön engedélyem szükséges. Letartóztatás ideje alatt Bertók László foglalkoztatását megtiltom.
Előadó: Kiss Sándor ügyész. Megtalálható: Kaposvár, Bajcsi Zsilinszki u. 3. sz. II. em. 3-as ajtó, 451. telefonszám.
Kaposvár, 1955. szeptember 22.
Kiss Sándor ügyész.
Az itt betűhíven leírt, nem igazán irodalmi szintű, de annál keményebb szövegben tárgyi hibák is vannak. Az egyik az, hogy következetesen két nappal korábbra teszi a letartóztatásomat. A másik, hogy Zsovárt kifelejti a felsorolásból, pedig hát tőle is el voltam különítve végig. Ami újdonság, az az, hogy „letartóztatása”, mármint az enyém, „1955. október 17-napján végződik”. Két hónapig lehetett valakit előzetes letartóztatásban tartani? Ezt papíron ennyire komolyan vették? Mert a valóságban a végéhez is hozzátettek néhány napot, csak október 20-án, a tárgyaláson helyeztek – ideiglenesen – szabadlábra. Néhány nap ide vagy oda, a papírok és a rendszer az örökkévalóságnak készültek. Kérem, én nagyon örültem, amikor öt hét után, 1955. szeptember 23-án aláírattak velem egy nyilatkozatot, mely szerint az ÁVH-n semmiféle bántódás nem ért, semmi panaszom nincs, és átvittek a megyei börtönbe. Az ávón az utolsó tíz napot közös cellában töltöttem már, először ketten, majd hárman voltunk együtt. Az egyik koma állandóan angolul akart velem beszélgetni, és mindenre kíváncsi volt, amit fönt már többször elmondtam. Végtelenül megértő volt, mindenáron a bizalmamba akart férkőzni. Őt mindennap vitték „kihallgatásra”. Amikor visszajött, ragyogott róla, hogy teleette magát. Ávós vagy valami spicli volt. A kaposvári megyei börtönben nyolcan voltunk a négyágyas cellákban. Egy idősebb, nagy seggű pécsi bányásszal feküdtem egy ágyban. Ez mégis más világ volt. Az ajtó mellett ott volt a kibli, egy vasfazék, fedővel, abba hugyoztunk, szartunk, s mindennap zörögtek egyszer, kinyílt az ajtó, ott állt benne Takács úr, a smasszer, és elkiáltotta magát, hogy „Bliii…” Erre ketten megragadtuk, kitettük az ajtó elé, ott megfogták ketten, elvitték, kiürítették, visszahozták. Itt a börtönben csoportosan sétáltunk a nagy udvaron, körbe-körbe, kettős sorokban, a toronyban, a kapunál meg a sarkokon ott álltak a géppisztolyos őrök. Egy balatonboglári öreg „kulák” régi nótákra, kuplékra tanított, tervezgette, hogy hogyan lesz, ha innen kimegyünk, és „átvesszük a hatalmat”. „Ti csináljátok majd az újságot” – mondta. Vigasztalt, bátorított, hogy ne ijedjek meg, ne nyugodjak bele, akármi lesz. A világról, a politikáról ő tudott a legtöbbet a cellában. Ettük a dohos burizst. Mindig azt. Meg volt főzve vízben, zöldpaprikadarabok voltak benne. Kanállal ettük, ugye, hiszen más evőeszközünk a zárkában nem lehetett. Azzal a kanállal, amelynek a nyelét „késsé” lehetett reszelgetni az ágy vasánál, vagy amellyel ugyanott szikrát lehetett pattintani, amitől a terpentines cipőpasztával bekent, a pokrócból kihúzogatott gyapjúszálak (?) tüzet fogtak és izzani kezdtek, és meg lehetett gyújtani a munkateremből becsempészett cigarettát. Bár ez valószínű 1956 tavaszán volt, amikor mint jogerősen elítéltet behívtak a hátralévő rész letöltésére, és dolgozhattunk, babot válogattunk a munkateremben. A leves meg, ha volt, szinte mindig „lógulyás”. Folytak nagy erővel a téeszszervezések, irtották a lovakat, hogy majd mindent a gépek végeznek. Különben sem volt nekik ennivaló. A rózsaszínű, kicsit édeskés főtt lóhús ízét most is a számban érzem. Az ügyvéd, a kaposvári 1. Sz. Ügyvédi Munkaközösség vezetője a börtönbe szállításom után egy héttel, október elsején írta első levelét a szüleimnek:
KAPOSVÁRI 1. SZ. ÜGYVÉDI MUNKAKÖZÖSSÉG KAPOSVÁR, ADY ENDRE UTCA 3. I. EM.
Kaposvár, 1955. okt. 1. Ügyintéző: dr. Marton
Bertók István Vése
Közlöm, hogy fia ügyében tegnap eljártam az ügyészségen és azt az értesítést kaptam, hogy fia már a kaposvári ügyészség fogházában van. A vádirat azonban még nem készült el ellene, mihelyt elkészül akkor beszélgetési engedélyt kérek és bemegyek és beszélni fogok vele. Ennek megtörténtéről majd szintén értesítem. Tisztelettel: Marton
Három nap múlva, a második levelében már azt írja, hogy elkészült a vádiratom, s hogy aznap, október 4-én meglátogatott a börtönben. Ez egy keddi nap volt, s hétfőn felhívhatták a szüleim telefonon, mert a szemükre hányja, hogy ha vasárnap bejöttek volna, beszélhettek volna velem. A legközelebbi látogatás viszont csak október 30-án lesz.
KAPOSVÁRI 1. SZ. ÜGYVÉDI MUNKAKÖZÖSSÉG KAPOSVÁR, ADY ENDRE U. 3.
Kaposvár, 1955. október 4. Ügyintéző: dr. Marton
Bertók István
Vése Rákóczi út 44. szám
Hétfőn eljártam az ügyészségen, ahol közölték velem, hogy fia ügyében a vádirat elkészült. El is olvastam, még az ügyészségen. A bírósághoz nem érkezett be az irat. Beszélgetési engedélyt is kértem, s ma délelőtt beszéltem is vele a börtönben. Jól néz ki, természetesen azonban bántja az eset és különösen sokat aggódik a szüleiért. Ha ideje van, látogasson meg engem. Ha mint mondottam, vasárnap bejött volna, talán beszélhetett volna a fiával. Így a legközelebbi látogatás csak e hó 30-án lesz. Azt hiszem azonban helyénvaló lenne, ha vasárnap bejönne, s az ügyészségen egy rendkívüli beszélgetés engedélyt kérne. Minthogy tudomásom szerint az előzetes letartóztatásban lévőknek szabad egy 3 kg-os csomagot küldeni, az a kérésem, hogy küldjenek be neki háztól-házig való szállítás mellett egy csomagot, amelyben zsírszalonna és sütemény van. Ez a fiuknak a kívánsága. Részletesebb felvilágosítást majd beszélgetésünkkor adok, –
Marton István ügyvéd
Nem emlékszem, milyen gyakran jártak a buszok akkoriban Nagykanizsa és Kaposvár között, de legfeljebb kettő ha ment naponta. Vése negyvennégy kilométerre van Kaposvártól. Nem tudom hogyan, de aznap, amikor ezt a levelet megkapta, aznap délután már ott ült édesapám dr. Marton irodájában. A vádirat ismeretében a következőkkel egészítették ki a tényállást, amit apám első jelentkezésekor, augusztus 25-én felvettek:
Bertók László ügyének védelmével megbízott 1. sz. ügyvédi munkaközösség védői díját az iratok ismeretében, valamint a vádlottal való beszélgetés után a munkaközösség vezetője 600 Ft-ban állapította meg, amelyet a képviseletre megbízást adó apa tudomásul vesz. Egyben bejelenti, hogy fia érdekében úgy a csurgói gimnáziumból, valamint a marcali postáról és a saját tanácsuknál is bizonyítványokat fog beszerezni és azokat legkésőbb a tárgyalásig be fogja hozni. Előadja, hogy fia mindig szorgalmas és csak tanulnivágyó fiú volt, hibája az volt, hogy könnyen befolyásolható és a barátai ezt a hibáját és amiatti elkeseredését kihasználva, hogy nem vették fel az érettségi után az egyetemre, vonták be a vád tárgyává tett illegális társaságba. Kaposvár, 1955. október 5.
A vádirat kelte október 1.
Somogy megyei ügyészségtől. 1955. Bül. 0048. szám.
Vádirat
Zsovár József és társai ügyében népi demokratikus államrend és népköztársaság elleni izgatás bűntette miatt indított bűnügyben. A nyomozás adatai alapján a következőket állapítottam meg: Zsovár József szegényparaszti származású 8 ált. iskolát végzett utána a csurgói Csokonai gimnázium hallgatója lett 1954. június 20-án évvégi vizsgát tett. Ezt követően felvételt kért a budapesti Eötvös Lóránd Tudományegyetemre. Bölcsészeti karon az első évet sikerrel elvégezte. 1955. július 1-én katonai szolgálatra vonult be Lentibe, 1 hónap múlva leszerelt és az iharosberényben élő szüleihez tért vissza, ahol földműveléssel foglalkozott. Itt ismerkedett meg Weisz Jenővel aki az Iharosberényi kultúrotthon helyettes igazgatója volt. Többször járt a könyvtárba amely a kultúrotthon felügyelete alatt állt így került baráti kapcsolatba Veisz Jenővel. Mindketten írtak verseket azokat kicserélték és egymásnak elküldték. Mindketten narodnyik nézeteket vallottak és ellenséges verseket írtak. Ezután megbeszélték az Ady Endre illegális irodalmi kör megalakításának kérdését. Zsovár József levélben értesítette Bertók László és Horváth Imre csurgói diáktársait, akik eljöttek és 1955. január 30. napján Nagyatádon a kultúrotthonban megalakították az Ady Endre irodalmi kört. Az alakuló gyűlésen jelen voltak Weisz jenő, Zsovár József, Horváth Imre, Bertók László. Az irodalmi kör célja az lett volna „hogy az elnyomott parasztságot verseivel kiemelje a nyomorból”. Célja volt a körnek olyan irodalom létrehozása, amely küzd a beadás ellen, nem lesz pártos, hanem csupán művészi és nem fogja támogatni a Párt politikáját. Olyan irodalom lesz, amely rámutat a parasztság „kizsákmányolására”. Az irodalmi kör távolabbi célja egy verses kötet, úgynevezett antológia kiadása lett volna amelynek címe az Útrakelés lett volna. Az alakuló gyűlésen Zsovár kijelentette hogy helyteleníti a párt vezetők dicsőítését, helytelen volt az irodalmi kört (!) a Pártnak alárendelni. Azt is kijelentette, hogy az ÁVH. hatalmába kerülő személyeket, akik az MDP. politikájától eltérő ideológiát vallanak megkínozzák. Megemlítette, hogy nálunk a demokráciában nincsen sajtó és szólás szabadság, csak papíron van, aki kinyilvánítja meggyőződését becsukják. Az összes demokratikus államok a Szovjetunióval szemben gyarmati függőségben vannak, a nyugati államok technikájától a Szovjetunió le van maradva. Megjegyezte, hogy az MDP. tagok nem meggyőződésből lettek párttagok, mert csak érdekből kommunisták, mert féltik a kenyerüket. A Zsovár József a népi demokratikus állam alapintézményeire rágalmazó és gyalázkodó verseket írt. Ilyen volt péld. „Pártosokhoz”, „Új utakra, új mezőkre”, „Sír még a paraszt”, „Magyarország”, „Ady Endréhez”, „Mi lenne”, „Vértanú” című verseinek tartalma alkalmas a rendszer elleni gyűlölet felkeltésére. Az általa megírt verseket elküldte Weisz Jenőnek és Bertók Lászlónak. Bűnösségét beismerte, beismerésén kívül bizonyíték arra Weisz Jenő, Bertók László és Horváth Imre vallomása, és az ügyhöz csatolt tárgyi bizonyítékok.
Zsovár József az eljárás során védekezésül azt adta elő, hogy nagy hatással volt rá a külföldi rádió hallgatása és az, hogy Bertók László panaszkodott neki arról, hogy a szüleitől mindent elvittek beadás fejében. Ugyancsak egy agitációs munka során a parasztok is panaszkodtak neki a magas mértékű beadás miatt Inke községben.
II. rendű Weisz Jenő középparaszti származású apjának 9 kh. földje van, 8 elemit végzett, volt Disz tag, 6 hónapos kultúragitációs iskolát végzett, iharosberényben kultúrotthon helyettes igazgató volt.
Weisz Jenő iharosberényben közelebbi ismeretségbe került Zsovár Józseffel és előtte egy beszélgetés során kijelentette, hogy harcolni kell a fennálló irodalom ellen, a parasztságnak segítséget kell nyújtani. Ezután Zsovár Budapestre került, levelezés során tartották fenn a további kapcsolatot.
1955. január 30. napján a kultúrotthonba Nagyatádon megalakították az Ady Endre irodalmi kört. Megalakításáról előzőleg senki sem tudott. Az alakuló gyűlésen Weisz Jenő beszélt arról, hogy nem ért egyet a fennálló rendszerrel és annak irodalmával sem, mert az gyenge és erőtlen. Megjegyezte, hogy ez a rendszer nem törődik a parasztság helyzetével. 1954. április 15-től 1955. április 15-ig volt kultúrház igazgató helyettes ez alatt az idő alatt több verset írt köztük olyanokat is, amelynek tartalma izgató, a gyűlölet felkeltésére alkalmas a fennálló rendszer ellen. Ilyen verse volt a „Röplap”, amelyet Zsovár Józsefnek és Bálint János budapesti lakosoknak küldött el. A „Békesség” című versét Zsovárnak és Bertók Lászlónak küldte meg, ezen kívül több verset írt és küldött meg a kör tagjainak. Bűnösségét beismerésén kívül bizonyítja Bertók László, Zsovár József és Horváth Imre vallomása és a lefoglalt tárgyi bizonyítékok.
III. r. Bertók László középparaszti családból származik. 8 ált. iskolát végzett, az iskola elvégzése után a csurgói gimnázium növendéke lett. Ott ismerkedett meg Zsovár Józseffel. Bertók László már Csurgón is írt ellenséges tartalmú verseket. Az iskola elvégzése után levélbeni kapcsolatot tartott fenn Zsovár Józseffel. A későbbiek során megismerkedett Weisz Jenővel levélküldözgetésen keresztül. 1955. év január 30. napján pedig részt vett az Ady kör megalakításán Nagyatádon. Az alakuló gyűlésről Zsovár József értesítette és hívta meg. Az alakuló gyűlésen kijelentette Bertók László, hogy a mai irodalmat meg kell semmisíteni és újat kell alkotni. Bertók László is írt izgató és ellenséges verseket. Ilyen versei pld. „Csendélet”, „Lefekvés előtt” című verseket megírta és postán elküldte Zsovár Józsefnek, Weisz Jenőnek, Pál Ilonának. Az „Átok” című versét Krénusz József és Kiss Edit nagyszakácsi lakosoknak küldte el. Az „Intés” című versét Nagy József marcali lakosnak küldte el. A „Nem tagadom” című versét megmutatta Zsovár József, Gőbölös Sándor, Varga Gyula és Szíj Piroska nevű személyeknek.
Az eljárás során Bertók László beismerte bűnösségét, beismerésén kívül bizonyíték arra Pál Ilona 108, Krénusz József 110, Süle Zoltán 112 alatti tanúk vallomása.
Az eljárás során azzal védekezett, hogy végső elkeseredésében követte el a bűncselekményt, mert nem vették fel az egyetemre.
IV. rendű Horváth Imre terhelt kulák családból származik szüleinek 26 hold földjük van, 5 elemit végzett Nagyatádon, a 6 és 7-ik osztályt Pécsett végezte. Az általános iskolából a Csurgói gimnáziumba került és itt ismerkedett meg Zsovár József és Bertók Lászlóval. Ismerték egymás politikai beállítottságát és egymás előtt nyíltan beszéltek. Horváth Imre már Csurgón írt több ellenséges verset. Levélen keresztül kapcsolatot tartott Zsovár József és Bertók Lászlóval még az iskola elvégzése után is. Az ellenséges verseket postán küldözték egymásnak. Weisz Jenővel levelezésen keresztül később pedig személyesen is megismerkedett. Ő is részt vett az Ady Endre irodalmi kör alakuló ülésén, és ott több izgató kijelentést tett péld. ilyeneket mondott „egész Nagyatádon nincs egy igaz kommunista, mindenki érdekből Párttag.” „Nincs igazi sajtószabadság sem.” Én igazi politika mentes irodalmat akarok. Horváth kijelentette, hogy a szövetkezeti mozgalom tönkre teszi az országot. Magyarország külpolitikája hasonlít egy süjedő (!) hajóra. Ezt úgy értette, hogy ez a rendszer nem sokáig áll már fenn. Azt is kijelentette, hogy Magyarországnak nincs önálló politikája, Szovjetunió gyarmata a többi demokráciával együtt. Horváth Imre bűnösségét bizonyítja saját beismerő vallomásán kívül Zsovár József, Weisz Jenő és Bertók László vallomása, valamint a bűnjelként lefoglalt versek.
A fenti tényállás alapján 1955. augusztus 19. napja óta előzetes letartóztatásban lévő:
I. rendű Zsovár József terhelt (:aki 1934. április 28. napján Nemesdéden született: apja: Zsovár József, anyja: Simon Rozália, nőtlen, egyetemi hallgató, pártonkívüli, büntetlen előéletű, szegényparaszti származású, Disz tag, katona volt, vagyontalan, magyar állampolgár, letartóztatása előtt szülei gazdaságában volt, iharosberény Mártírok útja 24. szám alatti lakos:) – és II. rendű Weisz Jenő terhelt (:aki 1955. augusztus 15. napja óta letartóztatásban van, 1935. február 18. napján Kötcse községben született, anyja Sipos Teréz, apja: Ádám, nőtlen, újságíró foglalkozású, legutóbbi munkahelye a Somogyi Néplap szerkesztősége volt, 8 ált. és 6 hónapos kultúrpolitikai iskolát végzett, Nagyatádon (!) 1954. ben kultúrotthon igazgató helyettes volt 1 évig, középparaszt származású, apja: 9 kh. egyéni gazda, pártonkívüli, Disz tag, büntetlen előéletű, katona nem volt, magyar állampolgár, vagyontalan, Kaposvár, Hunyadi János út 40. szám alatti lakos:) – és
1955. augusztus 19. napja óta letartóztatásban lévő
III. rendű Bertók László terhelt (:aki 1935. december 6. napján Vése községben született, anyja: Papp Zsófia és apja: Bertók István, magyar állampolgár, nőtlen, középparaszt származású, utolsó foglalkozása posta tisztviselő, munkahelye marcali postahivatal, iskola végzettsége gimnáziumi érettségi, katona nem volt, büntetlen előéletű, 1954. óta Disz tag, alapszervezeti Disz titkár volt, vagyontalan, Vése Rákóczi út 44. szám alatti lakos:) – és
1955. augusztus 19. napja óta letartóztatásban lévő
IV. rendű Horváth Imre terhelt (:aki 1935. január 25-én Nagyatádon született, apja: Horváth Imre, anyja: Lengyel Erzsébet, magyar állampolgár, kulák származású, szüleinek 26 holdja van, apja demokratikus államrend elleni izgatás bűntette miatt letartóztatásban van, katona nem volt, büntetlen, vagyontalan, kizárt Disz tag, iskolai végzettsége gimnáziumi érettségi, földmíves foglalkozású, Nagyatád Kápolna út 57.-es szám alatti lakos terhelteket
vádolom
I. rendű Zsovár Józsefet a BHÖ. 2. pont b. alpontjába felvett 1. rendb. folytatólagosan elkövetett államrend alapintézménye ellen elkövetett izgatás,
II. rendű Weisz Jenő a BHÖ. 2. pont b. alpontjába felvett 1. rendb. folytatólagosan elkövetett államrend alapintézménye ellen elkövetett izgatás,
III. rendű Bertók László a BHÖ. 2. pont b. alpontjába felvett 1. rendb. folytatólagosan elkövetett államrend alapintézménye ellen elkövetett izgatás,
IV. rendű Horváth Imre a BHÖ. 2. pont b. alpontjába felvett 1. rendb. folytatólagosan elkövetett államrend alapintézménye ellen elkövetett izgatás bűntettében,
mert
1955. január 30. napján Nagyatádon alakult Ady Endre illegális irodalmi kör ülésén izgató kijelentéseket tettek és rendszer ellenes verseket írtak, folyamatosan letartóztatásuk napjáig.
Bírói eljárás lefolytatására a Bp. 23.§. a. pont értelmében a kaposvári megyei bíróságnak van hatásköre és illetékessége. Közlöm, hogy az ügy tárgyalásán részt kívánok venni.
Tárgyalásra idézendők: 1-4. Terhelt a megyei börtönből.
Tanúként: l.) Pál Ilona Nagyszakácsi Ady Endre út 2. szám. 2.) Krénusz József Nagyszakácsi Kossuth L. u. 26. szám 3.) Süle Zoltán Vése Szabadság tér 2. szám.
Az iratokkal együtt az összes tárgyi bizonyítékokat megküldöm. (:A terheltek nevére szóló 4 drb. iratcsomó, versek és egyéb iratok:)
Kaposvár, 1955 évi október hó 1. napján.
(Körbélyegző: Megyei Ügyészség Kaposvár) A kiadmány hiteléül: Bácskai Erzsébet elnöki adminisztrátor
Megyei Bíróság Elnökének Kaposvár
Amikor a börtönben a tárgyalás előtt a vádiratot megkaptam, a következő séta során úgy helyezkedtem, hogy dr. Léhner János mellé kerüljek. Ő ügyvéd volt, mellesleg az egyik volt vései földesúrnak a fia. Apám korosztálya, talán az ő apja már nem is élt akkor, s ő lett volna a földesúr, ha nincs a földosztás negyvenötben. Én a nevén kívül annyit tudtam róla, hogy Marcaliban él, és ügyvéd. Amikor az ávóról átvittek a megyei börtönbe, ő már ott volt. Másik cellában, de hát jöttek, mentek a hírek, hamar megtudta, hogy vései vagyok, ő kezdte az ismerkedést sétáláskor a börtönudvaron. Az egyik sétán a markába csúsztattam a vádiratomat, másnap visszadugta a kezembe. Rémülten adta tudtomra, hogy „ezért tíz évet is kaphatsz”. Kérem, én beismerem, hogy értem aggódó, kétségbeesett, az ilyesmiben járatlan szüleim az ördöghöz is elmentek volna bizonyítványokért, és el is mentek mindenkihez, akihez csak lehetett. Dr. Marton Ernő István ügyvéd úr október 4-én kelt levelének a hátoldalán anyám keze írása, az a szöveg, amit számításaim szerint október 6-án telefonálhatott az ügyvédnek:
Bertók Istvánné beszél voltam a tanácsnál a fiamról kádervéleményt kérni de ők csak hivatalos úton adhatják ki. Az ügyvéd úr kérje a bíróságot, hogy a Vései tanácstól kérje a káder véleményt a Fiamról. és ők kiadják.
Nem tudom, kérték-e, adták-e. Azt se, hogy a marcali postán mit mondtak. Amit a csurgói gimnázium és kollégium igazgatója adott, az itt van előttem. Vajon miért? Mert későn adták? Mert nem a bíróság, hanem a szüleim kérték, és emiatt nem fogadta el a bíróság? Az ügyvéd? Vagy mert benne van, hogy „Egy időben a magyar nyugatos költészet termékei lelkesítették”, s ezt esetleg valakik félreérthették volna? Vagy mert nem volt igaz az, hogy „az utolsó tanévben a szocialista költészet felé is megtalálta a hangját”? Hiszen a vádiratban benne van, hogy „már Csurgón is írt ellenséges hangú verseket”. Ilyesmit csak az ügyvéd dönthetett el. Mindenesetre a dokumentum itt van, a családi doboz megőrizte, s ha nem segített, nem is ártott a tárgyaláson.
CSURGÓI ÁLL. CSOKONAI VITÉZ MIHÁLY ÁLTALÁNOS GIMNÁZIUM
Vélemény az iskola volt tanulójáról.
Hivatalosan igazolom, hogy Bertók László, aki Vése községben 1935. évben született, anyja neve: Papp Zsófia, a vezetésem alatt álló iskolának 1950. szept. 1-től 1954. júniusáig rendes tanulója volt. 1954. évben érettségi vizsgát tett. Nevezett törekvő, szorgalmas tanuló volt, aki iskolai tanulmányi kötelezettségeinek mindig törekedett eleget tenni. 1951-ben kitűnő rendű, 1952-ben kitűnő rendű, 1953-ban kitűnő rendű, 1954-ben jeles rendű tanuló volt. 1952/53-ban hosszabb időn át betegeskedett, a tüdejének volt baja. Az iskolába való visszatérése után nagyon visszavonult életet élt. Visszahúzódását betegsége következményének tartottuk. Ezért tapasztalt és többször szóvátett passzivitása indokául betegségét elfogadtuk. Szemlélődő, olvasgató, irodalmi törekvésű tanuló volt. Egy időben a magyar nyugatos költészet termékei lelkesítették. De az utolsó tanévben a szocialista költészet felé is megtalálta hangját. Néhány verse megjelent a Dunántúl c. folyóiratban és a Somogyi Néplap c. újságban. Osztálytársaival barátságosnak mutatkozott, bár természete alapjában véve visszahúzódó és tartózkodó volt. Az irodalmi érdeklődésű tanulókkal tartott fenn szorosabb kapcsolatot. Tanulmányi ideje alatt a csurgói fiúdiákotthon lakója volt. Csurgó, 1955. október 8.
Kérem, engem október 20-án a tárgyaláson ideiglenesen szabadlábra helyeztek. A tárgyalás jegyzőkönyvében az áll, hogy bűnösségemet részben ismertem csak be, tehát valamitől ott nekibátorodtam, de föllebbezni már nem mertem, mert attól féltem, hogy a második fokon többet kapok. Azazhogy fogalmam sem volt, mi lenne a jobb. Az ügyvédemtől, aki ugye nem az lett, akit apám szeretett volna, vagyis hát akit apámnak az ismerősök ajánlottak, hanem akihez az efféle ügyek tartoztak, a munkaközösség vezetője, tőle szinte semmit sem tudtam meg, emberi kapcsolat nem alakult ki közöttünk. Rabtársam, dr. Léhner János szavaival a fülemben mentem a tárgyalásra. Valósággal megkönnyebbültem, amikor kihirdették, hogy csak nyolc hónapot kaptam, s hogy a két hónap előzetest, az ávót is beszámítják, s hogy ezennel szabadlábra helyeznek, a „büntetés hátralévő részének a letöltésére később hívnak be”. Talán hirtelen azt hittem, hogy vissza se hívnak már. Zsovár mint elsőrendű vádlott tizenhat hónapot kapott, Weisz, a másodrendű ugyanannyit, mint én, Horváth viszont megint csak tizenhat hónapot, mint Zsovár, hiába volt negyedrendű vádlott, ha egyszer „kulákgyerek” volt. Egyébként egyedül ő fellebbezett, s ezzel is összefügg, hogy neki nem kellett visszamennie a hátralévő rész letöltésére, s az utolsó tárgyaláson, 1956 elején tizenhat hónapját négyre csökkentették. Az ítéletet kihirdették, de nem kaptuk kézhez. Csak harmincöt évvel később, 1990-ben kaptam meg s olvashattam el, miután a Kádár-rendszer utolsó országgyűlése a legutolsó ülésén, 1990. március 14-én az 1945–1963 között hozott jogtalan politikai ítéletek semmissé nyilvánításáról is határozott. Persze az ítéletet is, a semmissé nyilvánítást is külön kérni kellett. Kedves dolog látni, amit közben elfeledtem. Például hogy „egész ingatlanvagyonom” elkobzására is ítéltek, holott néhány sorral följebb azt írják, hogy vagyontalan vagyok. Vagy hogy a „bűnügyi költséget egyetemleg”, majd külön-külön is meg kell térítenünk a magyar államnak. Aztán itt van az „Arany János Irodalmi Kör” alapszabálya 1952 elejéről, Csurgóról, s benne a 3. pont, miszerint „Ha valamelyikünk írása miatt bajba keveredik, segítségére sietünk.” Tehát innen számítódik a vádiratban is, az ítéletben is „súlyosbító körülményként” emlegetett folyamatosság. Tizenhat-tizenhét évesek voltunk. Butaság, de kedvem támadt belekukkantani abba a véleménybe (javaslatba?), amit az egyetemi felvételi kérelmemre írtak Csurgón 1954-ben. Hol lehet? Aztán itt van a bíró, dr. Pápai Sándor, aki egy másik szint, nem ugyanaz, mint a vádiratot s egyebeket fogalmazó ügyész. Csűri-csavarja, ki-kirohan, de végül is minden enyhítő körülményt figyelembe vesz, mintha segíteni akarna, mintha csak játszásiból ítélne el bennünket. (Zárójel közé tett három ponttal […] jelölöm, s kihagyom az ítélet szövegéből a korábban már közölt verseimet, és azokat a részeket, amelyek csak valamelyik „bűntársamra” tartoznak.)
A kaposvári megyei bíróság. B. 0052/1955/6. szám.
A Népköztársaság Nevében!
A kaposvári megyei bíróság mint büntető bíróság a népi demokratikus államrend elleni izgatás bűntette miatt Zsovár József és három társa ellen indított bűnügyben a megyei bíróságon Kaposváron, 1955. évi október hó 20. napján tartott nem nyilvános tárgyalás alapján meghozta a következő
ítéletet:
Zsovár József 1934. évi április hó 29. napján Nemesdéden n. Zsovár József és neje: Simon Rozália szülőktől született magyar anyanyelvű, magyar állampolgár, gimnáziumi érettségit tett, nőtlen, egyetemi hallgató, vagyontalan, büntetlen előéletű, I. r.,
Weisz Jenő 1935. évi februárius hó 18. napján Somogymeggyesen Weisz Ádám és neje: Sipos Teréz szülőktől született, magyar anyanyelvű, magyar állampolgár, kaposvári lakós, az általános iskola 8 osztályát végezte, nőtlen, havi 840 Ft keresettel újságírógyakornok a Somogyi Néplapnál, vagyontalan, büntetlen előéletű, II. r.,
Bertók László 1935. évi december hó 6. napján Vésén Bertók István és neje: Papp Zsófia szülőktől született, magyar anyanyelvű, magyar állampolgár, vései lakós, gimnáziumi érettségit tett, nőtlen, postatisztviselő, vagyontalan, büntetlen előéletű, III. r., és
Horváth Imre 1935. évi januárius 25-én Nagyatádon Horváth Imre és neje: Rengyel Erzsébet szülőktől született magyar anyanyelvű, magyar állampolgár, gimnáziumi érettségit tett, a somogyszobi vegyesipari kt.sz. könyvelője, vagyontalan, büntetlen előéletű, IV. r.
vádlottak bűnösök egy-egy rendbeli, a népi demokratikus államrend ellen folytatólagosan elkövetett izgatás bűntettében;
ezért a megyei bíróság főbüntetésül Zsovár József I. r. vádlottat 1 (egy) évi és 4 (négy) hónapi – Weisz Jenő II. r. vádlottat 8 (nyolc) hónapi – Bertók László III. r. vádlottat 8 (nyolc) hónapi – Horváth Imre IV. r. vádlottat 1 (egy) évi és 4 (négy) hónapi börtönre, – mellékbüntetésül mindegyik vádlottat a büntetőtörvénykönyvben meghatározott egyes jogok gyakorlásától 3 (három) évi időtartamra való eltiltásra, valamint jelenleg meglevő egész ingatlan-vagyonuk elkobzására ítéli; pénzmellékbüntetés kiszabását mindegyik vádlottal szemben mellőzi; a Zsovár József I., Bertók László III. és Horváth Imre IV. r. vádlottak által 1955. augusztus 19-től 1955. október 20-ig, Weisz Jenő II. r. vádlott által pedig 1955. augusztus 15-től 1955. október 20-ig előzetes letartóztatásban eltöltött időt a vádlottak szabadságvesztésbüntetésébe teljes egészében beszámítja; az eddig felmerült 451,80 Ft bűnügyi költséget egyetemleg, az ezután még felmerülő bűnügyi költségeket pedig külön-külön kötelesek a vádlottak a magyar államnak megtéríteni.
Indoklás.
A megyei bíróság a vádlottak nyilatkozatai, a tárgyaláson kihallgatott Pál Ilona, Süle Zoltán, Krénusz József érdektelen tanúk vallomása, a vádlottak vagyoni és erkölcsi bizonyítványainak, továbbá Zsovár József I. r. vádlott „Ady Endréhez”, „Magyarország”, „Új mezőkre, új utakra”, „Sír még a paraszt”, „Vértanú”, „Pártosokhoz”, „Mi lenne”, „Egy tanárhoz”, „K. F.-hez”, – Weisz Jenő II. r. vádlott „Röplap”, „Békesség”, „Parasztsors”, „Bűnbánat”, „Élni”, „Vallomás”, „Kesergő”, „Harsona”, – Bertók László III. r. vádlott „Csendélet”, „Átok”, „Intés”, „Lefekvés előtt” című a tárgyaláson felolvasott verseinek, a III. r. vádlottnál lefoglalt röpcédulának a tárgyaláson ismertetett tartalma, ezek egybevetése és a belőlük vont ténybeli következtetés alapján a következő tényállást vette bebizonyítottnak:
Az I. rendű vádlott szülei földműves napszámosok, a II–III. r. vádlott szülei középparasztok, a IV. r. vádlott szülei pedig kulákok. Az I. r. III. r. és IV. r. vádlottak a csurgói gimnáziumban érettségiztek. Az I. r. és III. r. vádlottak tandíjmentes államköltséges kollégisták voltak, a IV. r. vádlott pedig „bejáró”. Zsovár József I. r. és Bertók László III. r. vádlottak osztálytársak voltak, Horváth Imre IV. r. vádlott pedig egy osztállyal felettük járt. A gimnáziumban az egyes tantárgyakban való önképzés lehetőségét az ún. szakkörök biztosították. Zsovár József az orosz szakkörnek, Bertók László pedig a történelmi szakkörnek volt tagja. A gimnáziummal kapcsolatos kollégiumba járt a „Szabad Nép”, a „Csillag”, az „Új Hang”, a „Köznevelés” és a „Szovjet Kultúra” s ezeken kívül az ifjúság rendelkezésére állt még a vezetékes rádió is. Mire a vádlottak a IV. osztályba jutottak, a kollégium még egy világvevő rádiókészüléket is az ifjúság rendelkezésére bocsátott. Ezen és a fizikai szakkörben készített amatőr rádióvevőkészülékeken azonban a fiatalság – a tanárok tudta nélkül – nem egyszer a magyarnyelvű – sokszor ellenséges külföldi rádióadásokat is meghallgatta. Zsovár, Bertók és Horváth mind a hárman tagjai voltak a Disz szervezetnek is. Zsovár egy időben faliújság-felelős, Bertók pedig osztály-, majd alapszervezeti titkár volt a Disz-ben. Bertók jeles, Zsovár és Horváth elégséges tanulók voltak, mind a hárman egyforma ambícióval verseltek. A három paraszti származású, azonos érdeklődésű diák a diákélet kollektivitásában hamarosan egymásra talált, s ebben a találkozásban revelálódott az „Arany János irodalmi kör” ötlete, amit aztán – tanárok nélkül, de több más diáktársuk bevonásával, – 1952 februárius 24-én a következő pontozatok szerint alapítottak meg: „Mi, alulírottak megalakítjuk az »Arany János irodalmi kört«, képességeink fejlesztése és egymás segítésének érdekében. Kötelezzük magunkat a következő pontok megtartására: 1.) Egymás verseit, vagy prózai írásait megbíráljuk és a hibákat megmagyarázzuk. 2.) Költői versenyeket indítunk, a benyújtott írásokat először közösen, majd valamelyik tanárral megbíráltatjuk. 3.) Ha valamelyikünk írása miatt bajba keveredik, segítségére sietünk. 4.) Mindegyikünk verses műveket olvas, s a szerzett tapasztalatairól beszámol. 5.) Minden héten legalább egyszer összejövünk az időszerű problémák megbeszélésére. 6.) A gyűléseken hozott határozatokat hiánytalanul megtartjuk. Csurgó, 1952. február 24-én, az »Arany János irodalmi kör« alakuló gyűlésén.
Ez az irodalmi kör „Vadvirágok” címen egy irodalmi folyóiratot is elindított, amelynek azonban – a diáktársak sokszorosításában – csak három száma jelent meg, éspedig az első 3, a második 6, a harmadik ismét csak 3 példányban. – 1952. őszén az „Arany János irodalmi kör” feloszlott, s ugyanakkor – most már tanári vezetéssel – megalakult helyette a „Csokonai irodalmi kör”. Ennek az első évben Zsovár, a második évben pedig Bertók lett az elnöke. A Csokonai kör tagjainak a versei a kör ülésein kívül a kollégium klubdélutánjain kerültek előadásra, sőt 1953-ban már Bertók több verse a pécsi Dunántúlban is megjelent. Ugyanebben az évben – miután leérettségizett – Horváth Imre IV. r. vádlott ki is vált a Csokonai körből, s ezzel közte és az I. és III. r. vádlott között a kapcsolat is meglazult. Horváth kiválását követően Zsovár egy Disz-gyűlésen a II. r. vádlottal ismerkedett meg s vette fel a kapcsolatot, ami azonban csak személyi kapcsolat maradt és nem terjedt ki a Csokonai irodalmi körre. – Amikor aztán 1954-ben az I. és a III. r. vádlott is leérettségiztek, a lart pour lart irodalom hívei, ők is közvetlenül szemben találták magukat az élet nyers realitásával. Ilyen volt mindjárt, hogy az éppen csak „érett” Zsovárt tandíjmentesen, havi 460 forint ösztöndíjjal nyomban fölvették az Eötvös Lóránd tudományegyetem bölcsészeti fakultásának újságíró szakára, a jelesen érett Bertók László azonban mehetett cséplőgép-ellenőrnek, a cséplés után pedig a szülei gazdaságába parasztnak, mert az egyetem az ő felvételi kérelmét elutasította. Ez váltotta ki a III. r. vádlottból „Egy egyetem és két főiskola elutasított” mottóval az „Átok” című verset: […]. – Ugyanilyen ideges érzékenységgel reagálnak ő is meg Zsovár is a parasztpolitikának a gyakorlatban kiütközött egyes visszásságaira, amelyeket már diákkorukban észleltek, mint a begyűjtésben is résztvevő népnevelők. Ilyen reakciók Bertók következő versei: „Csendélet” […], „Intés” […]. S még türelmetlenebbül, így vicsorít a népi demokráciára az I. r. vádlott, az ösztöndíjasa: „Ady Endréhez” – …A te korodban a grófok, s bárók Habzsolták az élet levét, Ma pedig mitugrász elvtársak Szabdalják földünk szerteszét… Lehúz a dudva és a muhar, Szívünk befedi a hulló hó, S éltünk felett kacagva igáz… A vérrel festett vörös lobogó.” – „Pártosokhoz” – A párt és Rákosi elvtárs Ez minden, amit kértek, Szívetekben helye sincs Az igaz érzelemnek, – A párt, a nép, a haza! Puffanó frázis, semmi több. A nép hangja egyszerűbb, De ezerszerte különb.” – „Magyarország” – Azt gondolod édes hazám, Most már minden rendben van, Építkezünk, békét védünk, Aztán élünk boldogan? Nem lesz így jó! Míg egyfelől óriási gyárak nőnek Máshol pedig – a földeken – Hullajtják a könnyeket, Úgy csinálsz, hogy Egyik zsebbe beteszed az összeget, Ahol pedig szükség lenne, Onnan szépen kiveszed”. Weisz Jenő II. r. vádlott az általános iskola 8 osztályának az elvégzése után egy évig Somogymeggyesen az apja gazdaságában dolgozott, aztán – 1949-ben Komlóra ment bányásztanulónak. Miután két év alatt elvégezte a vájáriskolát, szakérettségire jelentkezett, de nem vették fel. E helyett a tabi földművesszövetkezet vette fel terményadminisztrátornak, 1952. végén pedig Bábonymegyerre helyezte át könyvelőnek. 1953-ban a Megyei Tanács először népművelési tanfolyamra küldte Hévízre, a tanfolyam elvégzése után pedig az iharosberényi kultúrotthonba helyezte igazgatónak. Ebben a minőségben, itt ismerkedett meg az I. r. vádlottal. 1953. szeptemberében a II. r. vádlottat egy hathónapos kultúrpolitikai tanfolyamra küldték Budapestre, a tanfolyam után pedig igazgatóhelyettesnek helyezték ki a kultúrotthonba, Nagyatádra, ahol 1954. utolsó negyedében megismerkedett a IV. r. vádlottal, 1955. januárius 30-án pedig, amikor Nagyatádon megalakították az „Ady Endre irodalmi kört”, az alakuló gyűlésen az I. r. vádlott révén megismerkedett a III. r. vádlottal is. Amikor a II. r. vádlott neszét vette egy olyan intézkedésnek, amely szerint a kultúrotthonok vezetői állását középiskolai végzettséghez kötik, elveszítette önbizalmát, s 1955. április 15-én lemondott igazgatóhelyettesi állásáról, s visszament a szüleihez Somogymeggyesre. A család anyagi körülményei azonban nem engedték meg, hogy oda vonuljon vissza, s kénytelen volt újságírógyakornoknak jelentkezni. 1955. július 13-án fel is vették a Somogyi Néplaphoz, s augusztus derekán be is hozták a kaposvári szerkesztőségbe. Weisz Jenő, aki tele volt narodnyik nézetekkel, maga is érezte, hogy válaszútra érkezett, s ez az érzése zárkózottá tette. Beszéltek azonban helyette a versei: „Röplap”– Mennyi holnapot kell még várni, Hányszor borul még ránk az este, Meddig hullatja verítékét Agyongyötört parasztok teste, Míg piros, fehér, zöld színével Fölragyog ismét a szivárvány? […] Hisszük: eljön a fényes hajnal És felcsendülhet háladalunk, Annak, ki „megszabadítónknak” Rácsai alól fölszabadít…, „Élni” […] „Békesség” – Egyik kövér volt, másik szikár, Harmadik nyájas, vad pofa, „Törvény nevében, van-e pénzed? Adóért jöttünk, add oda!” – Figyeltem némán, s láttam anyám Kezét és ajkát: reszketett, Majd el-elcsukló zokogással Nincs pénzem – szólt és könnyezett. – Jegyzett a szorgos írástudó: „Két süldőt zálogba veszek, Írd alá hamar édesanyám!” – Tagadás rá a felelet. – Ott voltam én is, kezdő költő, Kacagtak, anyám zokogott… Szívembe szúrt egy égő kérdés: Mikor leszünk mi boldogok?” Zsovár, Weisz és Bertók fentidézett versei természetesen nem kaphattak teret és nyilvánosságot a népi demokrácia sajtójában, a vádlottak azonban azokat kölcsönösen megküldözgették egymásnak. Különben pedig egészen a lefoglalásukig állandóan fennállott annak a veszélye, hogy a versek izgató tartalma más úton is nyilvánosságra jut. Ugyanez áll a III. r. vádlottnál lefoglalt, „Szabad Magyarország, Nemzeti Ellenállási Mozgalom” feliratú, minden szavában izgató tartalmú röplap 2. számára is. Horváth Imre IV. r. vádlott azt követően, hogy II. r. vádlottal megismerkedett, azt több ízben a lakásán is meglátogatta, s egyik másik ilyen alkalommal – a többi közt – olyan kijelentést tett, hogy egész Nagyatádon nem lehet egy igazi kommunistát találni, hogy a mostani rendszernek a politikája a süllyedő hajóhoz hasonlít, hogy Magyarországnak nincs önálló külpolitikája, hogy függő viszonyban van a Szovjetunióval. Az I., II. és III. r. vádlottnak fentidézett versei, valamint a IV. r. vádlott fentidézett kijelentései mindegyik vádlott terhén kimerítik a B. H. Ö. 2. pontjának b.) alpontjában meghatározott egy-egy rendbeli folytatólagos népi demokratikus államrend elleni izgatás bűntettének törvényi tényállását, ezért a megyei bíróság a vádlottakat a rendelkező rész szerint ebben a bűncselekményben is bűnösnek mondta ki. […] Az I–III. r. vádlottak személye a társadalomra nem veszélyes, cselekményük társadalmi veszélyességét azonban fokozza az izgató kijelentések tetszetős verses formája, kulák osztályhelyzeténél fogva ugyancsak fokozottan veszélyes a társadalomra a IV. r. vádlott személye. Enyhítő körülménynek vette a megyei bíróság mind a négy vádlottal kapcsolatban fiatal korukat, II. és III. r. vádlottaknál töredelmes megbánásukat, s mellőzöttségük miatti elkeseredésüket, I–II. és III. r. vádlottakkal kapcsolatban végül még azt is, hogy politikai nevelésüket nyilvánvalóan elhanyagolták. Súlyosbító körülményként mind a négy vádlott terhén csak a folytatólagosság jelentkezik. A bűnösségi körülmények ilyen állása mellett a megyei bíróság úgy találta, hogy a vádlottak cselekménye büntetési tételének törvényi minimuma is aránytalanul súlyosnak mutatkoznék, ezért a vádlottak javára az enyhítő szakaszt alkalmazta, s a vádlottak büntetését a B. H. Ö. 11. pontjának 3. és 5. bekezdése, a Btá. 39. §-a, 40. §-ának 1–2. és 4. bekezdése, 41. és 42. §-ai, 51. §-a 2. bekezdésének d.) pontja alapján a rendelkező rész szerinti mértékben szabta ki, mert a bűnösségi körülményekre valamint a büntetés általános és különös céljának elérése érdekében az látszik szükségesnek és egyben elégségesnek. Törvényi feltételeinek a hiányában a megyei bíróság pénzmellékbüntetés kiszabását mellőzte. […] Az előzetes letartóztatás beszámítása felőli rendelkezés a Btá. 54. §-án, a bűnügyi költségek felőli rendelkezés a Bp. 244. §-án alapszik.
Kaposvár, 1955. évi október hó 20. napján. dr. Pápai Sándor s. k. megyei bíró, a tanács elnöke az aláírásban akadályozott Lassú Ferenc és Goldstein György ülnökök helyett is.
Ez az ítélet az I., II. és III. r. vádlottakkal szemben jogerős és végrehajtható. Kaposvár, 1955. november 1. dr. Pápai Sándor s. k. megyei bíró.
Nem tudom, a tárgyalás tartott-e olyan sokáig, vagy valami más oka volt, de aznap, október 20-án már nem tudtunk hazautazni. Úgy emlékszem, hogy valami szálloda előcsarnokába kéredzkedtünk be, s ott töltöttük az éjszakát, székeken, padokon. Talán a börtönadminisztráció működött lassan, s a szabadlábra helyezési igazolvány miatt kellett megvárnunk a másnapot, annak a dátuma ugyanis október 21.
Szabadlábrahelyezési igazolvány
Bertók László részére, akit a mai napon a börtönből szabadonbocsátottam, mert a Kaposvári megyei ügyészség – bíróság az Izgatás bűntette miatt 1955 év szeptember hó 23 napján B 0052/1955 szám alatt elrendelt előzetes letartóztatását megszüntette. Személyi adatai: Vésé-n született 1935 év december hó 6 napján foglalkozása Postai alkalmazott, lakik Vése Rákóczi u. 44. Szabadulásakor átvett -80 Ft. forintot és ....-t. Kaposvár, 1955 év október hó 21 napján. (Körbélyegző: Megyei Börtön Kaposvár)
Mentem haza a szüleimmel Vésére, s öt nap múlva beléptem a Táncsics Mezőgazdasági Termelőszövetkezetbe. Abba, amit szeptemberben, akkor kalapáltak össze, amikor engem az ÁVH kaposvári pincéjében puhítottak. S ahová édesapámat azzal kényszerítették be, hogy azt mondták neki, „sohasem fogja megtudni, hogy hol van a fia, ha nem írja alá a belépési nyilatkozatot”. Rajtam kívül két idősebb parasztot is elvittek, megvertek, nem is beszélve az egyéb eszközökről. A falu össze volt roppantva, ki a félelem, ki az úgyis-minden-mindegy-már érzésével belépett. Volt már egy régebbi téesz Vésén, többségében a valamikori cselédekből, akik földet igen, de se jószágot, se szerszámot nem kaptak a földosztáskor, s kínlódtak csak, úgy is, így is. Most egyszerre két téesz is alakult. Az egyik a „szegényebb népekből”, a másik a középparasztokból. „Kulák” csak kettő volt, a két malomtulajdonost minősítették azzá, amikor államosították a malmukat. Ez a három kis téesz oszlott aztán föl, robbant széjjel egy év múlva, ötvenhat őszén, s nem maradt utána más, csak a mérhetetlen adósság, amit aztán évekig fizetgettünk, miközben talpra kellett volna állítani a tönkretett kisgazdaságokat, lovakat, vetőmagot, egyebet kellett volna venni. S a „szabadság” három évig sem tartott, ötvenkilencben megjöttek az újabb téeszszervezők. Kérem, én beismerem, hogy ha már egyszer szabadon engedtek, én semmiképpen sem akartam visszamenni a börtönbe, s mindent elkövettem, hogy húzzam-halasszam a visszamenést, ameddig csak lehet. Ezért léptem be a téeszbe, ezért kezdtem el írni a kérvényeket, futkosni tanácsért, segítségért. Talán újságot is olvastam, és reménykedtem, hogy változik közben, azaz javul a helyzet. Talán eljutott hozzám a híre, hogy 1955. november 2-án „az Írószövetség pártgyűlésén Zelk Zoltán fölolvasta az írók, művészek és újságírók memorandumát, amely a sztálinista kulturális politika ellen tiltakozott”, s hogy a memorandumot továbbították a „KV-nek”. De hát más volt az újság, s más volt a valóság. Ugyanezen a napon keltezték a kaposvári megyei bíróság büntetés-végrehajtási irodájának a felhívását, hogy 1955. november 18-án jelenjek meg ismét a börtönben.
A KAPOSVÁRI MEGYEI BÍRÓSÁG BV. IRODÁJA Szvn. 694/1955. szám.
Felhívom, hogy a kaposvári megyei bíróság B. 0052/1955. számú ítéletével jogerősen megállapított 8 hó börtönbüntetésének megkezdése végett a kaposvári megyei bíróság bv. irodájában (:Kaposvár, Bajcsy Zsilinszky u. 3. I. emelet 33. ajtó:) 1955. évi november hó 18. (tizennyolc) napján reggel 8. órakor jelenjék meg, mert különben elővezetése iránt fogok intézkedni. Élelmet ne hozzon magával, kétrend alsóruhát hozzon magával. Kaposvár, 1955. évi november hó 2. napján
Ekkor már bent volt a bíróságon a kérvényem, amelyben a „jogerős szabadságvesztés-büntetésem megkezdésének elhalasztását” kértem. A téesz is, a tanács is adott hozzá egy-egy igazolást. Mintha a mindössze nyolc hónapos ítélet hallatán velem együtt mások is megkönnyebbültek volna. A helyi hivatalos hozzáállás szemmel láthatóan megváltozott. Nem volt egészen tiszta a lelkiismeretük sem, de arra is gondolhattak, hogy ha „ott fönn” olyan fontos a téeszcsé, hogy bármi áron meg kellett szervezni, akkor talán rá hivatkozva el lehet érni valamit. Valamit, ami szerintük is „jogos”, hiszen az én ügyemben „nem voltak benne”, hiszen amit ezen a „szerencsétlen gyereken”, rajtam, segítenek, az akárhonnan nézve is jó cselekedet.
VÉSEI „TÁNCSICS” TERMELŐ SZÖVETKEZET ÜZEMI PÁRTSZERVEZETÉTŐL. – VÉSEI „TÁNCSICS” TERMELŐ SZÖVETKEZET VEZETŐSÉGÉTŐL. –
Igazolás. –
Alulírott üzemi párttitkár és tsz. elnök ezennel igazoljuk, hogy Bertók László Vése Rákóczi utca 44. sz. alatti lakós 1955. október hó 26-tól termelő szövetkezetünk tagja. Igazoljuk, továbbá, hogy termelő szövetkezetünk 1955. év őszén mint újonnan alakult termelő szövetkezet munkaerőhiánnyal küzd. Éppen ezért legjobb tudásunk szerint javasoljuk Bertók László tagtársunk szabadságvesztés büntetésének elhalasztását. – Szövetkezetünk jelenleg az őszi munkákkal tekintettel a késői szervezésre nagyon le van maradva. Bertók László fiatal agilis tag kivétele a mezőgazdasági munkából kétségtelen a munka rovására menne. Úgy is mint kézi erő és úgy is mint fogatos. – Termelő szövetkezetünk tagsága, intéző bizottsága, leghőbb óhaja, hogy Bertók László fogatukkal résztvegyen a mezőgazdasági munkába, esetleges behívása a tsz. tagság körében elégedetlenséget váltana ki. – Ismételten: támogatjuk kérelmét, jelen igazolást kérelme mellékleteként adtuk ki, s kérjük a Tisztelt bíróságot kérelmének kedvező elbírálására. – Nevezett a családból úgyszólván egyedüli teljes, munkaképes tag. – Vése, 1955. október hó 26.
Ezt az igazolást aznap kaptam, amikor a téeszbe beléptem. S talán nemcsak ügyes fordulat benne, hogy „Bertók László… esetleges behívása a tsz. tagság körében elégedetlenséget váltana ki”. A két aláíró közül az egyik, az elnök ugyanaz az unokabátyám, aki tanúként jelen volt, amikor letartóztattak. A másik Bertók nem rokonom, Vésén akkor ötven Bertók család élt. Az igazolásokat, fellebbezéseket, kérvényeket ettől kezdve szinte mindet a tanácstitkár fogalmazta, gépelte, akinek – úgy tetszett – ebben nagy gyakorlata volt, s aki viccelődött, nevetett, öntötte belém a lelket. A téesz és a pártszervezet velem kapcsolatos papírjait is ő „szerkesztette” (a fentit is), azok csak aláírták. Sőt minden művéből adott egy példányt, talán hogy lássam, hogy segítenek, hogy olvasgassam, ha elkeserednék. A téeszigazolás mellé rögtön írt egyet a tanács nevében is:
VÉSE KÖZSÉG TANÁCSÁNAK VÉGREHAJTÓ BIZOTTSÁGÁTÓL. – Telefon: Vése: 4. –
Igazolás. –
Bertók László személyes kérésére, valamint a helyi TÁNCSICS termelő szövetkezet pártszervezete és vezetősége kérésére a végrehajtó bizottság Bertók szabadságvesztés büntetésének elhalasztása iránti kérelméhez való csatolásra az alábbi igazolást adja ki: Bertók László kérelmében indoklásban foglaltak a valóságnak mindenben megfelelnek. Szövetkezetünk csakugyan, sajnos súlyosan munkaerő hiánnyal küzd. – Bertók nélkülözése a termelő szövetkezetben határozott visszaesést eredményezne. Egészségi állapotára való hivatkozása úgyszintén fedi a valóságot. 1955-ös gazdasági évben elvégzendő egyéni munkáiknak állása ugyancsak a kérelemben foglaltak szerint fedi a valóságot. A végrehajtó bizottság bár tisztában van a törvényes igazságszolgáltatással, mégis, reális, alapos ügyiratokban felsorolt okok miatt arra az álláspontra helyezkedik, hogy Bertók László kérelmét, közérdek és egyéni érdekek szemelőttartásával támogatja, sőt kéri a T. Bíróságot kérésének kedvező elbírálására.
Vése, 1955. október hó 26.
Nem tudom, mennyi a hivatalos körülményeskedés, s mennyi a szándékos ködösítés Papp János szövegeiben, s miért van az, hogy a téeszigazolásban mint „a családból úgyszólván egyedüli teljes, munkaképes tag”-ot emleget, a tanácsi papíron pedig azt írja, hogy „egészségi állapotára való hivatkozása úgyszintén fedi a valóságot”. Így akarta elkerülni a gyanút, hogy mindkét írás tőle származik? Valószínű, hogy nem ez a teljes igazság, de akkor jó volt hinni benne, hogy az egész falu, hogy mindenki mellettem áll. S nem gondolni arra, hogy találkozom az utcán, a téeszben, a tanácsházán olyanokkal is, akik – hogy finom legyek – ha nem is kötnek belém, de „rossz szemmel néznek rám”. Hogy nemcsak a megnyomorítottak, megfélemlítettek, kiszolgáltatottak, hanem azok is ott éltek, sőt még mindig azoknak a kezében volt a hatalom a faluban, akik a megnyomorításban, megfélemlítésben maguk is részt vettek. Hogy az egyik régi paraszt, aki mindig, tehát akkor is jól helyezkedett, s a téeszben hamarosan valami „ugrómókus” lett, aki ötvenhat októberében eliszkolt, de aztán megint gyorsan „feltört”, most öregkorában meg „egy szentfazék”, rendszeres templomba járó, mi több: presbiter lett belőle, nos, ő például azt mondta édesanyámnak, hogy „Hát ha olyan nagy esze van a fiadnak, akkor tudnia kellett volna, hogy mit szabad megírni, mit nem.” A halasztási kérelemre az utolsó pillanatban jött meg a válasz:
A KAPOSVÁRI MEGYEI BÍRÓSÁG BV. IRODÁJA. Szvn. 694/ 1955/3. szám
A kaposvári megyei bíróság, mint büntetőbíróság az államrend elleni izgatás bűntette miatt Bertók László és 3 társa ellen indított bűnügyben a megyei bíróságon, Kaposváron az 1955. évi november 16. napján tartott zárt ülésen meghozta a következő
végzést:
A megyei bíróság Bertók László elítéltnek szabadságvesztésbüntetése megkezdésére az 1956. évi január hó 16. napjával záruló 2 hónapi halasztást ad, felhívja nevezett elítéltet, hogy a halasztás zárónapját követő napon büntetése végrehajtásának a megkezdése végett a hivatali idő alatt, különbeni elővezetés terhe mellett a megyei bíróság büntetésvégrehajtási irodájában (:Kaposvár, Bajcsy Zsilinszky u. 3. szám I. emelet 33. sz.:) jelentkezzék – erről az elítéltet és a Szvn. 694/1955/2. számra hivatkozással a megyei bíróság büntetésvégrehajtási irodáját e végzéssel értesíti.
Indoklás:
Az elítélt szabadságvesztésbüntetés megkezdésére Szvn. 694/1955/2. számú beadványában a mellékletét képező okiratok szerint a kért halasztást – meghosszabbítást az elítélt munkaviszonyának természete – rendkívül fontos termelési érdek: figyelmen kívül nem hagyható terhes személyi, illetve családi érdek indokolják, s minthogy a kiszabott börtönbüntetés a két évet nem haladja meg, s az elítélt szökésétől tartani nem kell, a megyei bíróság a kért halasztást a 29/1954. sz. együttes utasítás 45. §-ának 3. bekezdése alapján a rendelkező rész szerinti keretben megadta. Kaposvár, 1955. évi november 16. napján. Dr. Pápai Sándor s. k. mb. bíró.
Közben, november 12-én a kegyelmi kérvényemet is elküldtem a Népköztársaság Elnöki Tanácsa elnökének, kérve, hogy büntetésem hátralevő részét engedje el. Nem tudtam még, hogy halasztást kapok, siettem vele, legyen bent, mielőtt bevonulok a sittre. Aztán pedig abban reménykedtem, hogy január 16-ig csak megjön a válasz, s hogy kedvező lesz. Az ügyvédemet is kértem, tegyen valamit. Válaszában az újabb halasztási kérelemhez adott ötletet:
KAPOSVÁR 1. SZ. ÜGYVÉDI MUNKAKÖZÖSSÉG
Bertók Lászlónak Vése.
Kegyelmi ügyben eljártam a bíróságnál és megállapítottuk, hogy az iratok még fent vannak a minisztériumba. A kérelem benyújtásával kapcsolatban leghelyesebb volna annak előadása, többek között, hogy mert kegyelmi eljárás van folyamatban, addig függesztessék fel az ítélet végrehajtása. – Marton (dr. Marton E. István) ügyvéd
Kaptam másodszorra is két hónap halasztást. A téesznél „magasabb beosztásba” kerültem, fogatosból könyvelő lettem. Talán ez is hozzájárult, hogy a téesz vezetősége levelet írt az Elnöki Tanács elnökének:
VÉSEI „TÁNCSICS” TERMELŐSZÖVETKEZETTŐL. Vése V-6/1956. sz.
Népköztársaság Elnöki Tanácsa Elnökének Budapest
Alulírottak, a termelőszövetkezet vezetősége és üzemi pártszervezete az alábbi felterjesztést vagyunk bátrak előterjeszteni Bertók László, Vése, Rákóczi u. 44. sz. alatti lakós, termelőszövetkezetünk könyvelőjének ügyében. Bertók László fenti lakós, könyvelőnk a Kaposvári Megyei Bíróság B. 0052/1955. sz. ítéletével jogerősen megállapított 8 hónapi börtönbüntetésre lett ítélve. Ebből a büntetésből 2 hónapot letöltött előzetes letartóztatásban. Nevezett 1955. nov. 12-én az Igazságügyi Minisztériumon keresztül a Népköztársaság Elnöki Tanácsához kegyelmi kérvényt adott be, termelőszövetkezetünk, annak üzemi pártszervezete és a községi tanács végrehajtó bizottságának javaslataival a büntetés kegyelemből való elengedése végett. Nevezett büntetésének letöltése végett már másodízben tett a Somogymegyei Kaposvári Megyei Bíróság B. V. irodájához halasztási kérelmet és kapott is. Az utolsó kérelmében nyomós, a termelőszövetkezet érdekeinek figyelembe vételével, fontos indokok alapján és a kegyelmi kérvénye el nem bírált volta miatt kapott 1956. márc. 16-ával záruló 2 hónapi másodszori halasztást. Fentiek után termelőszövetkezetünk vezetősége és üzemi pártszervezete azzal a kéréssel fordul a Népköztársaság Elnöki Tanácsa Elnökéhez, hogy Bertók László könyvelőnknek beadott kegyelmi kérvényét mielőbb és kedvezően elbírálni szíveskedjék az alábbi indokaink alapján. Termelőszövetkezetünk 1955. szept. 4-én alakult. A vezetőség megválasztásakor termelőszövetkezetünk egy könyvelésre kevésbé alkalmas tagot választott. Ő az adminisztratív teendőket elvégezte 1955. dec. 15-ig. Akkor súlyos tüdővérzéssel kórházba szállították. Azóta a könyvelési teendőket Bertók László könyvelőnk látja el, aki erre feltétlen alkalmas, szövetkezetünk tagja. Mint újonnan alakult termelőszövetkezet lehetőségünk arra nincs, hogy havi fixes könyvelőt állítsunk be és fizessünk. Bertók László eddigi munkájával bebizonyította, hogy kiválóan alkalmas a könyvelési teendők elvégzésére, iskolai végzettsége alapot ad erre. Termelőszövetkezetünk tagsága szereti, a szövetkezet tagjainak bizalmát megnyerte. Más, erre a munkára alkalmas termelőszövetkezeti tagunk nincs. Iskolázatlan könyvelő beállítása lehetetlen, hiszen termelőszövetkezetünk 1000 holdas 125 taggal bíró termelőszövetkezet. Biztosak vagyunk abban, hogy kegyelmi kérelmének elbírálása után ezen feladatát nevezett még jobban, szövetkezetünk érdekeinek szolgálatában ellátja… Kérésünket megismételve, annak kedvező elbírálását kérve, tisztelettel: Vése, 1956. jan. 30.
Így érkezett el ötvenhat márciusa, s jött meg az újabb behívóparancs. Március 15-én reggel 8 órára hívtak a kaposvári börtönbe. Ha jól emlékszem, akkor már hivatalosan nem volt ünnep ez a nap.
A KAPOSVÁRI MEGYEI BÍRÓSÁG BÜNTETÉSVÉGREHAJTÁSI IRODÁJA. Szvn. 694/1955/5. szám.
Felhívom, hogy a kaposvári megyei bíróság B. 0052/1955. számú ítéletével jogerősen megállapított 8 (nyolc) hónapi börtönbüntetésének megkezdése végett a kaposvári megyei bíróság büntetésvégrehajtási irodájába (:Kaposvár, Bajcsy Zsilinszky u. 3. szám. I. emelet 33. ajtó:) 1956. évi március hó 15. (tizenöt) napján reggel 8 órakor jelenjék meg, mert különben elővezetése iránt fogok intézkedni. Élelmet ne hozzon magával, kétrend alsóruhát hozzon magával. Kaposvár, 1956. évi március hó 10. napján.
Nagyon nem akartam visszamenni a börtönbe, s nagyon sokan szerettek volna segíteni rajtam. Készült egy aláírásgyűjtő ív is harmincöt aláírással:
Alulírottak, a vései „Táncsics” M. G. TSZ. tagjai azzal a kéréssel fordulunk illetékes szervekhez, hogy Bertók László, könyvelőnk ügyét kedvezően elbírálni szíveskedjenek. Nevezett, mióta a tsz-ünk könyvelője, munkájával bebizonyította, hogy kiválóan alkalmas erre a megbizatásra. Politikai magatartása ellen kifogás nem merül fel, sőt mióta tsz-ünk tagja a szövetkezetben fontos társadalmi és politikai munkát végzett. Nevezettre szükségünk van, mivel jelenleg a tagság körében a könyvelési munka elvégzésére alkalmas tag nincs. Mivel újjonnan alakult tsz vagyunk, havi fixes könyvelő beállítása nem áll módunkban. Területünk meghaladja a 800 kh-at. Ismételten kérjük számunkra és Bertók számára is kedvező elbírálását ügyének. Vése, 1956. márc. 12.
Unokabátyám új pozíciója, amit polgári iskolájával, értelmességével, tekintélyével szerzett, s hogy elfogadta a téeszelnökséget, amikor a tagság rá szavazott, bizonyára sokat számított. Miután a téesz által támogatott kegyelmi kérvényemre még mindig nem jött válasz, Budapestre is fölutazott. Valószínű, hogy az aláírásgyűjtés erre az alkalomra készült. Egy nappal későbbi keltezésű a megbízása:
Megbízás A vései „Táncsics” Tsz vezetősége megbízza Bertók Gyula tsz elnököt, hogy Bertók László a tsz könyvelőjének ügyében az Elnöki Tanács Elnökénél, a Minisztertanács Elnökhelyettesénél, az Igazságügyi Miniszternél eljárjon. Vése, 1956. márc. 13.
Az már más lapra tartozik, hogy sehol sem fogadták, egyik helyről a másikra küldözgették, várakoztatták, s amikor rádöbbent, hogy játszanak vele, egy portásnak adta át az iratokat, s fogta magát, dolgavégezetlenül hazautazott. Március 13-án írta Marton ügyvéd úr is az újabb levelét:
Bertók László Vése.
Márc. 3. napján kelt leveledet megkaptam. Eddig azért nem válaszoltam, mert vártam, hogy időközben talán kegyelmi kérvényed valamilyen formában elintézést nyer. Sajnos az ügy még elintézetlen. Tudomásom van arról, hogy az ítélet végrehajtásának elhalasztása iránt is újabb kérvényt adtál be a bírósághoz, amely bent van Pápai bíró kartársnál. A valószínűség az, hogy kérelmed el lesz utasítva, s így minden valószínűség szerint 16-án a büntetésed letöltését meg kell kezdeni. – Marton (dr. Marton E. István) ügyvéd
Valami történhetett, mert március 15-én mégsem mentem börtönbe. Talán azért, mert halasztási kérelmemre nem érkezett válasz, s valaki fölvilágosított, fölbiztatott, hogy addig otthon maradhatok? Március 27-én, és nem rendőri kísérettel, hanem „szabadon” mentem be a rács mögé. A bíróság március 16-án hozta meg elutasító végzését, de ez a papiros, a postai bélyegző szerint, csak március 26-án jutott el Vésére.
A KAPOSVÁRI MEGYEI BÍRÓSÁG. Szvn. 694/1955/6. szám.
A kaposvári megyei bíróság mint büntetőbíróság az izgatás bűntette miatt Zsovár József és társai ellen indított bűnügyben a megyei bíróságon Kaposváron, az 1956. évi március hó 16. napján tartott zárt ülésben meghozta a következő végzést A megyei bíróság Bertók László elítéltnek szabadságvesztésbüntetése megkezdésének az elhalasztása iránti kérelmét elutasítja és fölhívja nevezett elítéltet, hogy büntetése végrehajtásának a megkezdése végett a végzés kézhezvétele után különbeni elővezetés terhe mellett haladéktalanul jelentkezzék a megyei bíróság büntetésvégrehajtási irodájában. Indoklás A megyei bíróság az elítéltnek első ízben 1956. évi januárius hó 16. napjáig adott halasztást. Ezt a halasztást a megyei bíróság az elítélt kérelmére 1956. március 16. napjáig meghosszabbította. Az elítélt újabb meghosszabbítás iránti kérelmét azonban a rendelkező rész szerint el kellett utasítani, mert a 29/954 sz. együttes utasítás 45. §-ának 3. bekezdése szerint az elsőfokú bíróság a halasztást csak egy ízben hosszabbíthatja meg. Kaposvár, 1956. évi március hó 16. napján.
Dr. Pápai Sándor megyei bíró s. k. a tanács elnöke az aláírásban akadályozott ülnökök helyett is. A kiadmány hiteléül: Sziklainé
Amikor mégiscsak be kellett mennem a börtönbe, két hét múlva már ott volt a téesztől az újabb kérvény, hogy „a nyári mezőgazdasági munkák idejére a könyvelési munkák hatalmas megnövekedése” miatt, a „Belügy- és Igazságügyi Miniszter rendelete értelmében” engedélyezzék büntetésem végrehajtásának megszakítását. S most egyszerre szorul el a torkom és önt el a melegség… Hiszen nem csupán az igazságtalan meghurcoltatáson és az évtizedekre rám sütött bélyegen, hanem a felém sugárzó szereteten is múlott, hogy közben „felnőttem”, s hogy amikor gyöngült a szorítás, föl tudtam állni.
Szabadlábrahelyezési igazolvány
Bertók László részére, akit a mai napon a börtönből szabadonbocsátottam, mert a B. M. Bv. Parancsnokság ügyészség – bíróság a dem. ell. izgatás bűntette miatt 1956 év április hó 13 napján B. – szám félbeszakítást engedélyezett, azzal, hogy 1956. október 10-én. 8-h-kor köteles a kaposvári megyei börtönben a hátralévő börtönbüntetés letöltésére jelentkezni. Személyi adatai: Vése-n született 1935 év december hó 6 napján foglalkozása Postai alkalmazott, lakik Vése Rákóczi u. 44. sz. Szabaduláskor átvett 21. Forintot és ....-t. Marcali járási osztályon A Böhönyei rendőr őrsön köteles április 14-én jelentkezni. Kaposvár, 1956. április 13-án.
(Körbélyegző: Megyei Börtön Kaposvár)
Horváth hdgy. börtönparancsnok
Az igazolvány hátoldalán a következő, kézzel írt dátumok, aláírások, körbélyegzők, hogy hol, mikor kell jelentkeznem a rendőrségen, illetve hogy mikor, hol jelentkeztem:
Azokban a napokban (hetekben), amikor engem ideiglenesen szabadságoltak, más politikai elítélteket, igazi nagyhalakat – például a volt szociáldemokrata vezetőket, Szakasitsot és társait – is kiengedték a börtönből. 1956. május 18-án Rákosi nyilvánosan elismeri, hogy felelős Rajk elítéléséért. A Petőfi-kör egyik gyűlésén Rajk özvegye azt követeli, hogy férjét rehabilitálják, gyilkosait pedig ítéljék el, mások azt, hogy Nagy Imre kerüljön vissza a hatalomba. A lengyelországi Poznanban a hadsereg veri le a munkások tüntetéseit. Nő a nyugtalanság, itthoni sztrájkokról hallani. Kérem, én beismerem, hogy nem fogtam föl igazán, hogy mi történik körülöttem és a világban, s hogy mindenekelőtt a magam ügyeivel voltam elfoglalva. Igyekeztem jól elvégezni a téeszben a munkámat, ha már egyszer annyit fáradoztak értem, legalább ne csalódjanak bennem. S vártam, hogy csak-csak megjön a kegyelmi kérvényemre a válasz. Június 7-én érkezett a levél, hogy „saját érdekében jelenjék meg a megyei bíróság vezetője előtt 1956. évi június hó 15. napján de. 9 órakor”. Dr. Pápai Sándor bíró úr adta át a kegyelmi dokumentumot:
A kaposvári megyei bíróság. B. 0013/1956/10-d. szám
A Magyar Népköztársaság Elnöki Tanácsa az 1956. május hó 16. napján kelt elhatározásával – a vonatkozó ítéletek egyéb rendelkezéseinek érintetlenül hagyása mellett – a kaposvári megyei bíróság által demokratikus államrend elleni izgatás bűntette miatt 1955. október 20. napján B. 0052/1955/6. szám alatt hozott ítéletével Bertók László (:1935. XII. 6. Vése, anyja: Papp Zsófia, vései lakós:) elítélttel szemben kiszabott 8 hónapi börtönbüntetést kegyelemből 3 évi próbaidőre felfüggesztette. Kaposvár, 1956. évi június hó 5. napján. Dr. Pápai Sándor s. k. mb. bíró.
A kiadmány hiteléül: Magai Erzsébet jegyzőkönyvvezető
Kérem, amikor megkaptam a határozatot, hogy büntetésemet kegyelemből 3 évi próbaidőre felfüggesztették, nekem már a zsebemben volt a katonai behívóparancs, hogy négy nap múlva be kell vonulnom katonának. „Munkaszolgálatosnak”, ahogy mindenki nevezte, „építő honvédnek”, ahogy a katonakönyvembe írták. Valahol magasan (mélyen?) szépen össze voltak hangolva a dolgok. A kegyelmi papírom másolatán, a bírósági dossziémban 1990-ben a következő, ceruzával írt sorokat olvashattam. Mintha dr. Pápai keze írása lenne:
B. 013.450. sorszám. 1956. június 19-én tényleges katonai szolgálatra vonuljon be – Kaposvár Dózsa Gy. u. 1. szám alá. – Kaposvári Járási honvéd parancsnoksághoz. –
Pécs mellett, Kővágószőlősön akkor kezdődött az uránbányászat. Az első bánya működött már, ávósok őrizték, be volt kerítve szögesdróttal. Álltak a dróton kívül azok a barakkok is, amelyekbe a mi „zászlóaljunkat” (ezredünket?) elhelyezték. Máig sem tudom, hány emberből áll egy zászlóalj vagy ezred – raj, szakasz és század az bizonyos, hogy volt. Nem a bányában, hanem a külszíni „járulékos beruházásokon” dolgoztunk. Kőművesek segédmunkásai voltunk, csatornát ástunk, téglát, cementet raktunk ki az állomáson a vagonokból. Később kőművestanulóként magam is raktam és vakoltam falat. Kulákgyerekek, valamikori falusi jegyzők s egyéb gyanús elemek gyerekei, meg a hozzám hasonló rovott múltúak, megbízhatatlanok voltunk ott, közénk keverve néhány bűntelen is, bár lehet, hogy csak letagadták, hogy kicsodák. Megvan a júliusi és a szeptemberi „Bérelszámolási lap”-om. A júliusinak a hátoldalára rárajzolva és ráírva az az útvonal és azok a falunevek, amelyen, amelyeket érintve november 4-én, 5-én, 6-án gyalog hazamentem Vésére. Júliusban segédmunkásként 19 napot, 163 órát dolgoztam, 1 napig beteg voltam, 4 napig szabadságon voltam. Napi kilenc óra volt a munkaidő, szombatonként az egyik szombaton kilenc, a másikon négy és fél órát dolgoztunk. A teljesítményem 132 százalék. Persze ott csaltunk, ahol tudtunk. Ástuk az árkot, s jött egy zápor, megállt a víz az árok alján. Mi elszámoltuk, hogy az árok tele lett, s ennyi meg ennyi köbméter vizet mertünk ki vödörrel, hogy tovább áshassunk. Lapátoltuk a földet egyik helyről a másikra, s az „egyszeri átkarolás” helyett mindig legalább kettőt írtunk. A civilek is így csinálták. Nos, a 163 óráért 724,20 Ft bért számfejtettek, s elszámoltak hozzá 9 óra fizetett étkezést 23,90 Ft összegben, s 10 százalék bérpótlékot, ezt nem tudom, miért. Így jött ki a 820,50 Ft, amelyből 621,60 Ft-ot levontak a szállásért és a kosztért, 198,90 Ft-ot pedig átutaltak az OTP-hez, hogy majd a leszereléskor fölvehetem. Szeptemberben a „Szakma” rovatban már mint „átk. kőm.” (átképzős? kőműves) szerepelek, s huszadikáig egyetlen ledolgozott órám sincs. Valószínű, ez alatt a három hét alatt képeztek át kőművesnek. Aztán a következő hét napon 54,5 „darabbéres” órát és 2 „időbéres” órát teljesítettem, 181,40, illetve 18,60 Ft, összesen 200,- Ft értékben. 3,5 óra fizetett étkezés (9,30), és itt is 10 százalék bérpótlék (20,-Ft), összesen 229,30 Ft a szeptemberi járandóságom. De hiába értem el most meg 120 százalékot, s léptem egy osztállyal feljebb, a IV. bérosztályba, ez a pénz a szállásra és az ellátásra sem volt elég. Pirossal aláhúzva áll a lap alján a végeredmény: mínusz 62,70 Ft. Amit persze a következő hónapban levontak. A havi elszámolások egyébként nem sokat számítottak, mi zsoldot kaptunk, az is lehet, hogy ugyanannyit, mint minden igazi sorkatona. Cigarettára, pohár sörre valót. Hogy aztán a négy és fél hónap alatt mennyi pénzem gyűlt össze az OTP-nél, az csak 1957 tavaszán derült ki. Húszéves voltam, a „tényleges katonaidőmet” töltöttem, s ha nem jön közbe 1956 októbere, két évig tartott volna a szolgálat. S én még örültem is, hogy akaratom ellenére itt lehetek, hogy nem kell a börtönben aszalódnom. Meg azért is, mert ahogy két vádlott-társamat, vihettek volna a bányába is, hiszen senki sem kérdezte meg, hogy kívánom-e a két kezemmel szolgálni a hazát, és hol kívánom szolgálni. De talán föl volt írva náluk valahová, hogy baja van a tüdőmnek, hogy 1953-tól két éven keresztül nagyon erősen kellett szednem a PAS nevezetű port, illetve tablettát, s hogy olyan nyamvadt voltam még 1956 tavaszán is, hogy a börtönben, amikor babot kellett volna zsákolnom, az első zsák alatt összeestem. Szőlősön egyébként katonásdit is játszottunk. Munkaidő után, néha holdvilágnál, meg a hétvégeken a barakkok mögötti réten gyakoroltuk az egyszerre lépést, a lapos kúszást és a hasonlókat. Tömött sorokban, énekelve kellett menetelnünk a civilekkel közös étkezdébe, s ha közben nem voltunk hajlandók énekelni, akkor az étkezde ajtajában „menet közben hátraarcot” vezényeltek, visszairányítottak bennünket a körletbe, hogy az ágy alatt, meg ahol még elképzelhető, „keressük meg a nótát”. (Járt ott egyszer Maléter Pál is, ő volt ezeknek az alakulatoknak az országos parancsnoka.) Volt néhány puska is, néhány „dióverő”. Azokat kellett néha zsírozni, mert velük gyakoroltuk a „lábhoz”, „vállra” stb. mozdulatokat, de lőszer nem volt hozzájuk, sohasem lőttünk velük, s a raktárban őrizték őket. Mindaddig, amíg el nem vitték az ávósok október 26-án, amikor bennünket is elfogtak Pécsen, a Kórház téren. Mi akkor gyalog vonultunk be Kővágószőlősről Pécsre, ez tíz-tizenkét kilométer, a hatos országúton, kuruc dalokat, negyvennyolcas nótákat, régi katonanótákat, népdalokat énekelve mentünk tüntetni. Aztán egyszer csak a Kórház téren ott álltak velünk szemben, ránk szegezett géppisztolyokkal, „láncban” az ávósok. Gyorsan bekerítettek, az egyik házsorhoz szorítottak bennünket, majd mindenféle szemét fasisztának titulálva, ordítozva-ütve arra kényszerítettek, hogy ötös sorokba rendeződjünk, s induljunk el „előre”. Közben jó nagyokat odasóztak a géppisztollyal annak, akit értek. Egy magas fallal bekerített udvarra értünk. Ott őriztek bennünket reggelig, akkor aztán kivittek az ávós laktanyába, ahol mint a heringeket a dobozba, belegyömöszöltek néhány „tök üres” szobába. Leülni sem lehetett, mert csak állva fértünk el egymás mellett. Két nap múlva engedtek ki, s mentünk vissza Szőlősre, akkor, amikor az ávósokat csukták be – átmenetileg – a saját laktanyájukba. Szőlősön a parancsnok meg a politikai tiszt, mert az is volt, nagy barátsággal fogadott, mindjárt gyűlést hívtak össze, közhírré tették, amit addig is mindenki tudott, hogy „itt nem bauxitot bányásznak ám, hanem uránt”, amit mostantól majd annak adunk el, akinek akarunk, s hogy ez fogja kihúzni az országot a kakából. Aztán aznap vagy másnap, nem tudom már, ők ketten meg a többi tiszt, tiszthelyettes is eltűntek, mi meg megalakítottuk a katonatanácsot. Engem úgy választottak bele, hogy valaki bekiabálta a tömegből: „A Bertók az már megszenvedett a szabadságért!” Tenni nemigen tettünk semmit, talán csak annyit, hogy parancsba adtuk, mindenki a győri rádiót meg a Szabad Európát hallgassa. S szégyen, gyalázat, miközben a fegyveres harcok „az egész országra kiterjedtek”, mi arra vártunk, hogy valaki bemondja, hogy az ilyen alakulatokat, mint a mienk, tehát a munkaszolgálatot megszüntetik, mehetünk haza. Ehelyett a Szabad Európából többször is megtudtuk, hogy „Kővágószőlősön az uránbánya körül heves harcok folynak”, az itthoniakból meg november negyedikén hajnalban, amikor mint a katonatanács tagja éppen szolgálatban voltam, Nagy Imre kétségbeesett szózata, majd Kádár János „szolnoki” jelentkezése hallatszott. S jöttek a hírek, hogy az oroszok elfoglalták Pécset, hogy a pellérdi elágazásnál, a közelünkben „be van ásva egy orosz tank” stb. A katonatanács gyorsan döntött: „Menjen mindenki haza.” Elindultunk öten, szomszéd falvakból való fiúk, toronyiránt, Belső-Somogyba. Vigyázva, hogy az utakat, a falukat ne érintsük, hogy oroszokkal ne találkozzunk, hogy el ne kapjon bennünket senki. Katonaruhában voltunk, megesett, hogy valamelyik faluvégen utánunk kiabáltak: „Szemetek! Mások harcolnak, ti meg mentek haza?!” Éjszaka faluszéli istállókban aludtunk, s a harmadik napon kora délután nyitottam be otthon az ajtót, nagy örömöt és újabb riadalmat keltve a családban. Egy hónap múlva hívtak vissza leszerelni, merthogy megszüntették ezeket az alakulatokat. 1957 áprilisában a katonai és a személyi igazolványom „együttes felmutatása ellenében” az Országos Takarékpénztár marcali járási fiókjánál a „munkabér-járandóságot” is felvehettem, ami „rohamtalicskás” szolgálatom alatt a „számlámon” összegyűlt:
Bertók László Vése Rákóczi út 44. Somogy megye
Hivatkozunk f. hó 20-án kelt levelére és közöljük, hogy fiókunknál zárolt takarékbetétben kezelt munkabér-járandóságát a mai napon átutaltuk az Országos Takarékpénztár marcali járási fiókjához, Ft 429,60 összegben, ahol azt katonai igazolványának és személyi igazolványának együttes felmutatása ellenében majd felveheti, amint az összeg megérkezéséről fenti OTP fióktól külön értesítést kap. (Hosszú bélyegző: Országos Takarékpénztár Baranyamegyei Fiók) (Két olvashatatlan aláírás)
Kérem, én beismerem, hogy miután kiengedtek a börtönből, miután felfüggesztették a büntetésem hátralévő részének a letöltését, s miután a munkaszolgálatból is szerencsésen megszabadultam, énbennem továbbra is az munkált, hogy valamiképpen talpra álljak, hogy tovább kell tanulnom, folytatnom kell az életemet valahol ott, ahol kettétörték. Nem mentem el harcolni a Mecsekbe 1956 novemberében, nem mentem neki az ávósokból lett karhatalmistáknak, rendőröknek, akik 1957 tavaszán-nyarán az én falumból is összefogdosták, elvitték, összevissza verték a parasztokat meg a papot, mert valamilyen szerepet vállaltak, vagy járt a szájuk októberben. S nem is disszidáltam, holott minden okom megvolt rá, s az egyik „bűntársam” s az egyik tanúm is elment. Megvallom, nekem eszembe se jutott. S nem azért, mert „itt kell helyt állnom, ha beledöglök is”, nem. Voltam csak, mint a fa, mint a fűszál, ami oda van nőve a földhöz. Ötvenhét tavaszán még az EPOSZ-ba (Egyesült Parasztifjúság Országos Szövetsége) is beléptem. Ez, mint sok egyéb, afféle mézesmadzag volt, s ahogy erősödött a rendszer, ha jól emlékszem, már 1957 őszén, a többi „rétegszervezettel” együtt beleolvasztották a KISZ-be. Így lettem én Vésén EPOSZ-titkárból egyszerre KISZ-titkár. Miközben paraszt meg napszámos voltam, s nem törődve semmivel, már ötvenhétben ismét felvételemet kértem az egyetemre. Ezúttal a jogra, Pécsre. A hatósági vagyoni bizonyítványban, amit „egyetemi felvétel céljára” adtak ki számomra Vésén, 1957. május 9-én, az áll, hogy „Foglalkozása: napszámos. Jövedelme: szokásos 40 Ft napszám.” Persze nem vettek fel, s még a tanácsról is, ahol ötvenhét végén valami írnoknak alkalmaztak volna, három nap múlva kirúgtak. Jött Marcaliból a telefon, hogy „forradalom van, a Bertókot azonnal elbocsátani”. Azt írta a munkakönyvembe a tanácstitkár, amikor visszaadta, hogy „téves bejegyzés”. Talán ezzel az álláskísérlettel függ össze, hogy 1958 januárjában erkölcsi bizonyítványt kértem.
BM. SOMOGY MEGYEI RENDŐRFŐKAPITÁNYSÁG MARCALI JÁRÁSI RENDŐRKAPITÁNYSÁGA 013/2/1958 szám. (20 Ft-os illetékbélyeg)
Hatósági erkölcsi bizonyítvány
A rendőrség BM. Somogy Megyei Rendőrfőkapitányság Marcali Járási Kapitánysága . . . . bizonyítja, hogy BERTÓK LÁSZLÓ . . . . (asszonyoknál leánykori név:) ………… aki az 1935 év december hó 6 napján VÉSE született, nőtlen családi állapotú, földműves foglalkozású, atyja neve: BERTÓK ISTVÁN . . . anyja neve: PAPP ZSÓFIA . . . VÉSEI . . . . lakos Szem. ig. sorozata: AB-I . . . száma: 025260.. Kaposvári Megyei Bíróság B-0052/1955 bűnügyi nyilvántartásban szerepel. Ezt a hatósági erkölcsi bizonyítványt a fél kérelmére ...Munkahely vállalás... céljából adtam ki. Marcali, 1958 évi január hó 21 nap.
Ezt az erkölcsi bizonyítványt a Marcali Járási Tanácsról a következő levél kíséretében küldték vissza:
MARCALI JÁRÁSI TANÁCS VB. SZEMÉLYZETI NYILVÁNTARTÓJÁTÓL Szám: 6/1958. Tárgy: erkölcsi bizonyítvány visszaküldése.
Bertók László Vése
Mellékelten visszaküldjük az erkölcsi bizonyítványát, melynek alapján elhelyezkedési kérelmének eleget tenni nem tudunk. Marcali, 1958. január 30.
Nagy Béláné sze. nyilv. tartó
Kérem, én beismerem, hogy nem minden álláshoz kellett erkölcsi bizonyítvány, hiszen 1958. márciusában mégiscsak fölvettek segédkönyvelőnek a vései földműves-szövetkezethez. Rettenetes fejfájással kínlódva hónapokig, de „irodakukac” lettem, s azon a nyáron, életemben először hosszabb időre, egy hétre, még a Balatonra is eljutottam, valami KISZ-táborba, ahonnan a legizgalmasabb s a legszebb emlékem, hogy mind a két lány meglátogatott, akinek udvaroltam, s úgy kellett szerveznem a látogatásukat, hogy nehogy összetalálkozzanak. Ráadásul beleszerettem ott egy harmadikba. Előadást tartott ebben a balatonmáriai táborban egy Csákvári János nevezetű ember, aki valami pártfunkcionárius volt Kaposváron, de mellékesen prózát írogatott, és ő szerkesztette akkor a Somogyi Néplap kulturális mellékletét. S miután kiderült, hogy verseket írok, biztatott, hogy küldjek neki belőlük. Így jelent meg három és fél év után, 1958 szeptemberében, a vései búcsú napján megint versem a Somogyi Néplapban. Szerelmes vers volt, a címe: Krumpliszedéskor. S voltak az esték meg a hétvégék. Télen színdarabokat tanítottam nemzedéktársaimnak, a vései fiataloknak, s játszottam velük magam is. Varrótanfolyamot szerveztem a lányoknak, bált rendeztem, amikor annak volt az ideje. Az élet a fedő alatt is fortyogott, a repedésekben is megkapaszkodott. Főztük a pálinkát. Főzte az egész falu. Tíz kiló cukor, egy kiló élesztő, száz liter víz. Ez volt a recept. Ha került bele egy-két marék aszalt szilva, szilvalekvár vagy egy vödör törköly, kicsit elvette az élesztő ízét. Jött egy koma nagy teherautóval Budapestről, az autón hatalmas hordók, beállt a Kis-hegyen vagy a Rigó-hegyen valamelyik pince elé, oda toltuk talicskán az árut. Egy akót, két akót, kinek mennyit sikerült gyártania. Előfordult, hogy a kisbíró a tanácselnök pálinkájával éppen elindult a hegyre, amikor a fináncok az elnökhöz betoppantak, s az elnök összes furfangjára szükség volt, hogy ott tartsa őket, amíg az üzlet a hegyen lebonyolódik. A pálinkakereskedő szabályos nyugtát íratott alá az átvett pénzről. Az is benne volt, hogy mennyi pálinkát adtunk el. Baj akkor lett, amikor egyszer hazafelé Siófokon nagy mulatást csapott, s valaki beleszagolt a hordókba. A nyugták alapján mindenkit azonosítani lehetett, jöttek a fináncok, kiszabták a forgalmi adót, a büntetést. Ettől kezdve aztán már nemcsak a téeszadósság volt, amit a pálinka árából törlesztgettünk, hanem ez is. Ekkor néztem meg tüzetesen először dédapám pálinkafőzési engedélyét. Szakadt, kézzel írt pecsétes papír 1885-ből:
Átnézete
azon feleknek, kik az önhasználatrai adómentes pálinkatermelésre való engedélyt igénylik Folyó szám: 1. Neve foglalkozása a félnek: Bertók István Vése Lakása: Vése Házszám: 9. Szolgabírói járás: Marczali Vármegye: Somogy A házbeliek száma: 9 Az égető készülék minősége és száma: egy közönséges kazány Az előleges bejelentés napja: 1885. július 17. Az évnek, melyben az égetés űzettetni fog: 1885 Szept. és Nov. 1886 Márczius. Az anyagok, melyekből a pálinka termeltettni fog: szilva, szöllő, törköly és borseprő. A földbirtok tértartalma melyen az anyagok termeltettnek:15 Hld. A földbirtok neme, melyen az anyagok termeltettnek: Szöllőhegy és szilvás
Az adómentes italok neme: 20 fokú pálinka Mennyisége: 90 liter Kinek a kazánjában és hol főzte: Saját kazánján az udvarban.
A község elöljárósága részéről ezennel hivatalos hiteleséggel igazoltatik, hogy ezen átnézetben foglalt adatok valók, s a szabályzatban felsorolt okok közül itt nem forog fenn olyan ok, mely folyamodót az adómentes pálinka főzés kedvezményétől kizárná, és hogy a fönti szándékolt szeszmennyiség arányban áll az illető fél házi szükségletével. Kelt Vésén 1885 július hó 17-én. megb.
A fenti felsorolt fél szeszfőzde vállalkozó szeszfőzdéje pontosan leíratott, a főző készülék megjeleztetett, termelő képessége megállapíttatott, miről a lelet-jegyzék a jóvá hagyási záradékkal ellátva a szakasznál őriztetik. M. Kir. Pénzügyőri Szakasz; Marczaliban 1885. július hó 27-én. (Olvashatatlan aláírás Szemlész (?)
Apropó, téeszadósság. Itt van a kezem írásával a vései „Táncsics” téesz „Felszámolási mérlege”. Mint volt könyvelő részt vettem az utómunkálatokban:
Felszámolási mérleg 57. V. 7.
Nem tudom, hogyan osztottuk el, de ha csak a tagok tartozását és a vagyonhiányt nézem, az is több mint hétszázhatvanezer forint, s akkor ez nagyobb pénz volt. Kérem, én beismerem, hogy 1957-ben meg 1958-ban effélékkel foglalatoskodtam. S hordtam a könyveket Lakatos Györgytől, a vései lelkésztől, Szabó Péteréktől, a tanítóéktól, meg Németh Feri bátyámtól, akinek az állt az adóívén is, hogy „Németh Ferenc költő”, s aki nemcsak mintagazda és nyakas paraszt volt, de költő is. A harmincas években és a negyvenes évek legelején, akárcsak egy másik vései parasztemberé, Németh Józsefé, somogyi antológiákban, országos lapokban jelentek meg a versei. Sok-sok könyve volt, a népiektől szinte minden. Őt már 1948–49-ben összeverték, s az írást, mint mondta, örökre abbahagyta. Az irodalomba való visszatérésemben, majd később a pályára állásban sokkal többet jelentett számomra, hogy 1958 márciusában elküldtem a verseimet Fodor Andrásnak, akivel futólag Marcaliban ismerkedtem meg 1955-ben, még a letartóztatásom előtt, s volt tőle egy levelem abból az időből. Ez a levél úgy maradt meg a házkutatáskor, hogy amikor megkaptam, beletettem a költő Hazafelé című kötetébe, annak „hátsó füle mögé”, s így nem esett ki, amikor a könyveimet az ávósok egytől egyig megrázogatták. Fodor András 1958. április 9-én kelt válaszából úgy látom, hogy nem árultam el neki, mi történt velem, csak azt, hogy másfél évig nem írtam verset. Részletes és alapjában véve biztató levelében ennek a „kiesésnek”, „no meg a perifériára vetettség tudatának” tulajdonítja, hogy verseim még „nem érték el a föltétlen közölhetőséget”. Kér, hogy az újabbakat is küldjem majd el neki. Októberi, második küldeményemben benne volt a Nagyanyám című versem is, amelyet kiemel, megdicsér, majd azzal folytatja, hogy
könnyebb írni a nagyanyáról hangulatos, figyelemre méltó verset, mint belső vívódásainkat meggyőzően feltárni. – Sajnos mindig a nehezebbet kell választani. – Keresse tovább a saját hangját… Változatlanul kíváncsi vagyok további termésére. Ne keserítse el, hogyha látható sikert nem ér el írásaival; ennél sokkal fontosabb bebizonyítania, költő-e valójában. Reméljük, ez hamarosan eldől…
Ezeknek a soroknak ott, Vésén, azok után, hogy versekért már börtönben is ültem, különleges akusztikája volt. Valószínű, azzal szerettem volna bebizonyítani, hogy költő vagyok, hogy látható sikereket érek el. Nos, legközelebb két év múlva, már Nagyatádról jelentkeztem Fodor Andrásnál, s kapcsolatunk ettől kezdve lett rendszeres, nagyon fontos, s vált lassan barátsággá. 1958-ban Takáts Gyulát is megkerestem Kaposváron, a munkahelyén, a Somogy Megyei Múzeum igazgatói szobájában. „Bertók Lacinak szeretettel, hogy bátran dolgozzon” – írta a Mézöntő című, akkor megjelent kötetébe. Ő tudta, hogy mi történt velem, s úgy emlékszem, egy csokor versemet elküldött – ajánlásával – valamelyik budapesti szerkesztőségbe, talán az Élet és Irodalomhoz, igaz, eredménytelenül. S 1958-ban megint csak jelentkeztem tovább tanulni. Ezúttal pofátlanul azt a bírót kerestem meg segítséget kérő levelemmel, aki 1955-ben elítélt. Meglepődött, de továbbküldte levelemet Pécsre barátjának, a pécsi jogi egyetem rektorának. Sorait az én levelem üresen maradt utolsó oldalára írta. Többek között ezt:
Te csúnya Miska! […] haragszom Rád. Hogy miért? Hát olvasd el ezt a levelet, s nyúlj a szőrös kebledbe, próbálj ott szívet, magyar, emberi szívet találni. Bertók Lacit három társával együtt én ítéltem el népi demokratikus államrend elleni izgatás bűntette miatt még 1956. tavaszán (!), tehát az ellenforradalom előtt. Verseket, igen szép, igen elkeseredett verseket írtak, ami szűk diákkörben végzett egy kis körforgást. Kegyelmet már javasoltam neki, s meg is adták: a büntetés végrehajtását három évi próbaidőre felfüggesztették. – Te meg ezt a csupa tehetség gyereket nem vetted fel az egyetemedre. – Te csúnya. Most adj valami tanácsot, hogyan kerüljük meg a szőrös szívedet. A jogi lehetőségeket majd az I. M.-ben kicélszerűzöm, de a legegyenesebb megoldás volna: célbatalálni, bejutni az egyetemre. – Tanácsodra hagytam helyet. – Szeretettel üdvözöl vén barátod: Sándor.
„Tanácsodra hagytam helyet”, igen, ez a levél az utolsó oldal bal felén van. Mellette a válasz:
Kedves Sándor! Az ügyre már nem emlékszem, 180 felvételi ügyünk volt. Javaslom: adja be minél előbb a kérelmét még egyszer. Azt hiszem, hogy most nehezebb, mint a korábbi évek felvétele volt. Azt se feledd el, hogy most nem vagyok dékán, tehát nem én veszem fel a hallgatókat, hanem én is csak kérem a másikat, hogy vegye fel. Ez pedig olyan „áttétel”, mely erőtlen és ritkán vezet eredményre. Pécs, 1958. IV. 28. Meleg szeretettel régi-régi barátod: K. Miska.
Miért van nálam ez a levél? Miért ez a kettő? Mintha eleve úgy íródtak volna, hogy lássam majd őket. Hogy így együtt lássam. Hát nem mondhatom, hogy nem „szerettek”, s hogy nem volt meg kinek-kinek „az maga mentsége”, de hát egyetemre most sem vettek fel. Takáts Gyula meséli, hogy a bíró az ő öccsének a keresztkomája volt, s így vele is közvetlen kapcsolatban, s hogy elmondott nekik sok mindent a mi ügyünkről, s hogy ők is megpróbálták befolyásolni az ítéletben, de többet már senki sem tehetett. Ma már azt is tudom, hogy az egyik vádlott-társam szülei is tárgyaltak dr. Pápaival az ítélet előtt, után, s tanácsai szerint cselekedtek, sikerrel. Talán így volt. S talán ezért történt, hogy amikor a tárgyaláson azzal védekeztem, hogy a vádiratomban izgatónak és ellenségesnek minősített öt vers közül kettő megjelent a Somogyi Néplapban, a bíró azt válaszolta, „az meg is jelenhetett”. S így csak három lett az ítélkezés tárgya. Egy év múlva aztán keményebb levelet írhattam a bíró úrnak, mert így kezdte a válaszát: Kaposvár, 1959. VI. 2. Kedves Barátom!
Hű, de melegem lett, amikor – de ilyen ez a mai fiatalság – fejemre olvasta, hogy mit is mondtam valamikor. Hát persze, hogy mondtam! Az akkor volt, amikor Zsovár második kegyelmi kérvényét még nem intézték el. Azóta azonban arra a kérvényre az Elnöki Tanács nemet mondott […] Szóról szóra idézem a Legfelsőbb Bíróság 162. számú bttő kollégiumi állásfoglalásának az utolsó bekezdését: „Az említett tartalmú kegyelmi elhatározások nyomán további vitás kérdés marad az, hogy a kérdéses határidő (t.i. a 3 évi próbaidő) lejártával vele jár-e a Btá. 55. §. (2) bekezdés utolsó mondatában szabályozott mentesítés (rehabilitáció)? – A kifejtettekből (– és itt jön a puff! vagyis a L. B. magas állásfoglalása –) az következik, hogy nem.” Tehát maga a L. B. is azt mondja, hogy ez a kérdés továbbra is vitás marad, a maga részéről azonban azzal zárja le a vitát, hogy a próbaidő sikeres eltelte automatikusan még nem rehabilitál. A L. B.-gal pedig nem lehet vitatkozni –, de nem is érdemes. Azt fentebb írom, hogy az ajtót meg az Elnöki Tanács csapta be. De nálunk az ablakon szokott bemenni, akit az ajtón kidobnak. No, de írja csak meg, hogy mi a fenének is kellene most magának az a rehabilitáció? Az egyetemre akar bejutni? T.i. ezidőszerint csak a kegyelmi elhatározás keltétől számított 10 év múlva kérhetné a bíróságtól a rehabilitációt! Más út nincs, mint újabb kegyelmi kérvény az Elnöki Tanácshoz. Zsovár esete azonban óvatosságra int. Ezzel azt akarom mondani, hogy valami jó szocialista kapcsolatra – nem szeretem azt a régi reakciós kifejezést: protekció – lenne szükség. No nem ám Dobihoz, hanem – mondjuk – Ságvári Magdához, aki a kegyelmi ügyeket referálja. Jászay Dezső, az igazságügyminisztérium bírói főosztályának a vezetője nézetem szerint éppen elég jó protektor lenne. Nagyon értékeli magát, s szinte biztosra veszem, hogy ha ilyen kérelemmel fordulna hozzá, hogy t.i. támogassa az elnöki tanácshoz beadandó rehabilitációs kérelmét, szívesen meg is teszi. – Kérje meg. Minthogy azonban egyelőre ez lehet az utolsó próba, nem kell elhamarkodni. Jászay mellett próbáljon még mozgósítani más nagyokat is. Szirmai támogatása nagy mértékben növelné a kilátásokat. Egy-két képviselőt bizonyára viszonylag könnyen meg tudna mozgatni maga mellett. – Csak azután adjon be majd kérvényt, ha már ezeket a rakétatámaszpontokat kiépítette. Nosza rajta! Sok szeretettel és a régi őszinte barátsággal üdvözli:
Pápai S.
Hűha! Szinte az egész levelet idéztem. Tele van jóindulattal, szeretettel, jó tanáccsal, s az egész mechanizmusra, ami akkor működött, igen jó példa. „Mi a fenének is kellene most magának az a rehabilitáció?” Nos, itt a kör bezárul. Vésén akkor már én írtam szinte minden kérvényt, föllebbezést, beadványt, s nemcsak a rokonoknak, szomszédoknak, hanem mindenkinek, de rehabilitációm ügyében legközelebb csak 1962-ben mozdultam meg, amikor nemzetközi nyomásra, s mert a Kádár-rendszer megerősödött, egy kicsit megemelték a fedőt, kiengedtek a börtönből súlyosabb ötvenhatos elítélteket is, elbocsátották, állítólag, a karhatalomtól a volt ávósokat stb. 1962-ben már könyvtáros voltam Nagyatádon, ahová úgy kerültem oda, mintegy a hátsó ajtón, hogy az egyik csurgói osztálytársam, Marek János, aki közben elvégezte az egyetemet, és a kaposvári megyei könyvtárban dolgozott, el akart menni tanítani, és engem ajánlott maga helyett. A könyvtárigazgató, írogató ember maga is, emlékezett rám, behívatott, és miután elmeséltette, hogy mi is van velem, azt mondta, ha beszerzek különféle ajánlásokat tanácstól, KISZ-től, akkor fölvesz. Nagy gyakorlatom volt már ebben, vittem a papírokat. Aztán közölte, hogy mégsem Kaposvárra, de elmehetek Nagyatádra, oda is kell egy ember, s oda is a megye nevezi ki a könyvtárosokat. Ez volt a szerencsém, mert a nagyatádiak egy futballistát akartak fölvenni arra a könyvtárosi státusra, aki amellett, hogy folyton edzett és játszott, ekképpen rendes állásban is lett volna. Amikor kezemben a friss kinevezéssel megérkeztem Nagyatádra, a kultúrházban, ahol a könyvtár is volt, éppen valami járási gyűlést tartottak. Híre ment, hogy ott vagyok, s a szünetben a főemberek „véletlenül” szinte mind bekukkantottak a könyvtárvezető szobájába, aki sorban bemutatott nekik. Abból tudtam meg, hogy mi a helyzet, hogy a kultúra járási „gazdája”, az elnökhelyettes, amikor már mindenki bent volt, jó hangosan megkérdezett: „Mondja, rokona magának a Kellner?” Mármint Kellner Béla, a megyei könyvtárvezető. – „Nem”– válaszoltam, de ettől kezdve úgy éreztem magam, mint a vallatószobában. Aztán az egyik kaposvári utamon beállítottam megint Takáts Gyulához, s az ő leveleivel a zsebemben utaztam el még azon a nyáron Pécsre, a tanárképző főiskola két tanárához, Kolta Ferenchez és Vargha Károlyhoz. Ők, elolvasva a leveleket, nagyon kedvesek lettek hozzám, és szeptember 4-én felvételizhettem, majd „felvételt nyertem” a főiskola magyar–történelem szakára, levelező tagozatra. Már három éve könyvtáros és főiskolai hallgató voltam, amikor megint a rehabilitálásomat kértem, és kijött a rendőr Nagyatádon, kérdezgetni a főnökömet, a kollégáimat, a házinénimet, akinél albérletben laktam, és a szomszédokat, meg a mit tudom én, kiket, hogy mi a véleményük rólam, hogy ki is vagyok én. Aztán egyszer csak, 1962 júliusában megjött az értesítés.
A KAPOSVÁRI MEGYEI BÍRÓSÁG. R. 518/1962/2. szám.
Bertók László Nagyatád Zrínyi u. 47.
Rehabilitáció iránt benyújtott kegyelmi ügyében értesítem, hogy – mivel a Népköztársaság Elnöki Tanácsa a büntetése hátralévő részét 1956. V. 16-án kegyelemből három évi próbaidőre feltételesen felfüggesztette és a próbaidő kedvezően telt el – a 8/1959. I. M. sz. rendelet 5.§. értelmében az 1959. évi 39. tvr. alapján mentesült a büntetőjogi következmények alól. Kaposvár, 1962. évi július hó 10. napján. Dr. Révy György s. k. mb. tanácsvezető.
A kiadmány hiteléül:
Kérem, én ettől kezdve, ha nem akartam bevallani, letagadhattam, hogy büntetve voltam. Megtörtént ez is, az is. Lett ott belül bennem, valahol nagyon mélyen egy rettenetes súly, egy kőhegy, egy vasbánya, ami húzott lefelé, de ami tartott is, hogy a szél irányába el ne repüljek, hogy gyanakodjak, tartózkodjak akkor is, ha talán nem kellene. S lett kifelé, kívül egy sokáig elmosódott arc, egy képmás, egy élet, amely beteljesedni, élni akart. 1963-ban, ugye, meglett a főiskola, még ha levelező tagozaton is. Utána mindjárt (hogy miért csak akkor?) megnősültem. Meg voltam jelölve, de ha akartam, azt hihettem, hogy egyenrangú polgára vagyok a hazának. Kenyerem van, munkám van, tudok zsákban futni, hogy utolérjem a többieket, tudok gerendával a vállamon táncolni. Bebizonyíthatom, hogy valami különlegesre is képes vagyok, olyasmire, amire mások nem, vagy csak nagyon kevesen. Már-már akkorát szippanthatok a levegőből, mint akárki, amekkorát tudok. Persze, azért mindig emlékezni kellett. Nagyatádon még 1962–63-ban is, még azt is figyelik, számon tartják, hogy kinek udvarolok, mennyi ideig maradok ott este valakinél. Egyszer több száz métert futottam valaki után az éjszakai félhomályban, akiről köztudott volt, hogy hivatásos követő, mert észrevettük, hogy megint jön utánunk, s amikor megálltunk a ház előtt, beállt a harmadik ház kapuja alá. Aztán amikor észrevette, hogy futni kezdek feléje, ő is futásnak eredt, eltűnt a szomszédos utcában. S két évvel a „rehabilitációm” után, 1964 végén a szilveszteri bálban mellém sodródik egy volt ávós, aki akkor Nagyatádon egy hivatalt vezet, de aki ötvenötben Kaposváron szolgált, s mindent tud rólam. Azzal köt belém, hogy ő figyel ám engem, ugyanazt csinálom, amit akkor. A verseim, amiket az újságokban olvas, éppen olyan rendszerellenesek, mint amelyekért elítéltek. Szó szót követ, ordítozunk, már-már összeverekszünk, amikor ifjú nejem kétségbeesve végigfut a termen, s odajön valaki, egy hivatalos ember, s megragadva a szószátyár ávós mellén a zakót, elkiáltja magát: „Fogd be a szádat, a ti időtök lejárt.” A fickó elkotródik, mi riadtan hazamegyünk. Olyan riadtan, hogy otthagyva csapot-papot, állásunkat, éppen akkor kapott lakásunkat, szülőmegyénket, fél év múlva száz kilométerrel arrébb, albérletben, idegenek között kezdünk „új életet”. Aztán harmincöttől harmincnyolc éves koromig azt az egyetemet is elvégzem, ahová érettségi után legelőször jelentkeztem, s ahová akkor nem vettek föl. „Mi a fenének” kell ez? S miért, hogy csak ekkor, ez után a diploma után, hogy negyvenéves korom körül „találok magamra” költőként is? Magamra találok-e? A rehabilitációs papír a fiókban pihen, s igaz, hogy ha az utcán egy rendőrt látok, és megtehetem, még mindig átmegyek a másik oldalra, ha egy vendéglőben, ha nyilvános helyen leülök, ösztönösen körülnézek, s ha beszélgetek, utána is folyton tekintgetek erre-arra, ki ül, kik ülnek a szomszédomban, de már-már eszembe se jut, hogy arra a papírra valaha szükségem lehet. Azazhogy, ki tudja? Hiszen őrzöm. Aztán huszonegy esztendővel az ítélet után a Magyar Írók Szövetsége Dél-dunántúli Csoportjának a tagjai megválasztanak a titkáruknak. Mit sem sejtve arról, hogy ez bizalmi pozíció, elvállalom. Másnap reggelre, nem tudni, kik, összetörik a kapu mellett az írócsoport üveg cégtábláját, s még azon a napon az életrajzommal együtt sürgősen bekérik a megyei pártbizottságra, ahol akkor járok életemben először, a rehabilitációs papíromat is. Az „illetékes elvtárs” elolvassa, és azt mondja: „ez nem jó”. Aztán kezében a papírral kimegy a szobából. Gondolom, fűt-fát fölhív, valakiket még le is tol, hogy miért nem választottak „titkosan” valaki mást, s amikor jó sokára visszajön, azt mondja, „mégiscsak jó lesz”. S végtelen jóindulattal elpéldázza, hogy bizony ő már tizenhét évesen tudta, hogy hol a helye, de hát, ugye, nem vagyunk egyformák. Én sűrűn bólogatok, hogy úgy van, de a bogarat beleteszi a fülembe. Elkezdek utánajárni, s kiderül, hogy az enyém tényleg nem igazi rehabilitáció, hiszen nincs benne, hogy téves volt az ítélet, hogy nem követtem el a bűnt, csak az, hogy „mentesült a büntetőjogi következmények alól”. Hát akkor, le vagytok szarva! Különben is húsz éve már, meg huszonöt éve, meg harmincöt éve, meg az egész élet már. Kérem, itt vége is a történetnek. S tessék úgy gondolni rá, hogy meg sem történt. Erről is papírom van. A családi fiókban legfölül azt az iratot őrzöm, amelyben a Somogy Megyei Bíróság törvényesen igazolja, hogy elítélésemet semmisnek kell tekinteni.
A SOMOGY MEGYEI BÍRÓSÁG Sp. 6/1990/4. ügyszám
A Somogy Megyei Bíróság Bertók László elítélt kérelmére az 1990. évi XXVI. törvény 3. szakasza alapján a következőket
igazolja:
a Kaposvári Megyei Bíróság az 1955. év október 20. napján kelt B. 0052/1955/6. számú és 1955. év november 1. napján jogerőre emelkedett ítéletével 1. rb. népi demokratikus államrend elleni izgatás bűntette (BHÖ. 2. pont b. alpont) miatt 8 (nyolc) hónapi börtönre, 3 (három) év közügyektől eltiltásra és ingatlan vagyonuk elkobzására ítélte. Ezt az elítélést az 1990. évi XXVI. tv. 1. §-ban írt rendelkezés folytán semmisnek kell tekinteni.
A szabadságvesztésből kitöltött idő: 1955. augusztus 19-től 1955. október 21-ig, 1956. március 27-től 1956. április 13-ig.
Kaposvár, 1990. év június 28. napján
dr. Szollár Pál bíró
–––––––––––––––
(1990, 1992)
Mintha örökké élnél
|